Sveučilište u Zagrebu
Pravni fakultet

Zoran Rajn

MONGOLSKA DRŽAVA I PRAVO U DOBA DŽINGIS-KANA

Zagreb, 2010.
Ovaj rad izrađen je u okviru Katedre za opću povijest prava i države Pravnog fakulteta u Zagrebu, pod vodstvom doc. dr. sc. Zrinke Erent-Sunko i predan je na natječaj za dodjelu Rektorove nagrade u akademskoj godini 2009./2010. 

Mami i tati s puno ljubavi i duboke zahvalnosti

Znajući do koje mjere mogu biti izopačene činjenice propuštene kroz mrežu mitskih obrazaca, nerijetko korištenih u propagandne svrhe, pitam se nije li sve ono što smo učili o ljudima i institucijama samo privid, nečija fantazija upregnuta u kakav, čak ne ni dugoročni politički projekat? Nije li ono što smatramo znanjem samo krpež od dijelova jučerašnjih propagandnih kampanja?*
(Vladan Matić) 

______________________
* Cit. Matić, Vladan. Šesta klima: Beleške o putovanju po Mongoliji, Geopoetika, Beograd, 2003., str. 91. 
Sadržaj

I. Uvod...............................................................................................................................1
II. Izvori za proučavanje unutrašnje i vanjske pravne povijesti Mongolskog Carstva...4
III. Povijesni pregled.........................................................................................................7
IV. Razdoblje prije uspostave Carstva............................................................................14
     1. Općenito o društvenim i gospodarskim odnosima...............................................14
     2. Organizacija klana, plemena i „stepske države“.....................................................17   
V. Postanak i organizacija Carstva...................................................................................21
     1. Oblik države...........................................................................................................22       
         1.1. Središnja vlast................................................................................................23
         1.2. Uprava...........................................................................................................27
     2. Pravo i organizacija sudova..................................................................................30
         2.1. Pravna vrela..................................................................................................30
                2.1.1. Zakonik Jasa........................................................................................30
         2.2. Pojedine grane prava.....................................................................................36       
                2.2.1. Obiteljsko i nasljedno pravo..................................................................36
                2.2.2. Stvarno i obvezno pravo.....................................................................42
                2.2.3. Kazneno pravo.....................................................................................44
                2.2.4. Običajno pravo.....................................................................................47
         2.3. Sudovi i sudski postupak...............................................................................48
         2.4. Organizacija pravosuđa na pokorenim područjima........................................49
     3. Jam - poštanska služba...........................................................................................51
     4. Vojska.....................................................................................................................52
VI. Usporedba s drugim narodima...................................................................................60
VII. Zaključak.................................................................................................................67
VIII. Zahvale...................................................................................................................73
IX. Literatura.....................................................................................................................74
X. Sažetak.........................................................................................................................78
XI. Summary.....................................................................................................................79

I. Uvod

Opća povijest prava i države, kao sinteza prava i povijesti te kao oblik empirijske filozofije o državi i pravu, (povijesno)pravna je znanost koja pruža spoznaje o državnim i pravnim porecima koji su postojali tijekom prošlosti. Ona omogućava da utvrdimo opće tendencije i zakonitosti u razvoju pojedinih pravnih instituta i državnih poredaka. Na taj način možemo lakše shvatiti trenutni razvoj prava,  kao posljedicu zbivanja u prošlosti, ali još važnije - možemo doskočiti i pravnim izazovima budućnosti poučeni povijesnim iskustvom. S obzirom na to da pravo i država nisu rezultat puke volje, niti su sami sebi svrhom, njihovim proučavanjem također možemo dijagnosticirati i širu društvenu kao i ekonomsku pozadinu svakog društva. U skladu s navedenim određenjem, bavit ćemo se preddržavnim stadijem Mongolskog Carstva, a naročito njegovom uspostavom i vladavinom za vrijeme Džingis-kana (1162.-†1227.), kojeg se smatra ocem mongolskog naroda i osnivačem najvećeg kopnenog carstva u povijesti čovječanstva. 
Mongoli su u predodžbi šire javnosti, ali i pojedinih znanstvenih krugova, često doživljeni kao razularena gomila barbara s nerazvijenom društvenom nadgradnjom, koja ne pomišlja ni na što osim na pljačku, otimačinu i zarobljavanja. Jedan od najboljih primjera tome dao je francuski naturalist Comte de Buffon, koji je sredinom 18. stoljeća u svojoj enciklopediji ponudio anatomski i karakterni opis pojedinih ljudskih skupina. Mongole, kao jednu od glavnih azijskih skupina, smatra „razbojnicima po profesiji koji su zadivljujući stranci što se tiče poimanja morala, religije i kulture“. Slično viđenje dao je i francuski filozof Montesquieu koji je, u svom poznatom djelu O duhu zakona (1748.), Mongole ironično nazvao „najčudnijim narodom na svijetu“. I na našem prostoru javljale su se slične interpretacije. U povijesno-kritičkoj raspravi Ivana Kukuljevića-Sakcinskog Borba Hrvatah s Mongoli i Tatari, naziva ih se „azijskim poluvragovima“, a u hrvatskoj narodnoj predaji „pasoglavcima“. No jedan od zasigurno najgorih zapisa o Mongolima dao je kršćanski kroničar Matthew Paris (13. st.), koji ih je nazvao „ogavnim narodom Sotone koji nadire kao vragovi iz Tartara pa se stoga pravedno nazivaju Tartarima“. Iz navedenih primjera, ali i nemalog broja drugih sličnih možemo jasno iščitati uvriježeni stav javnosti o mongolskoj povijesti i kulturi.
Pitamo se je li to opravdano. Jesu li Mongoli uistinu zaslužili da ih se naziva antitezom civilizacije? Je li i ovdje došlo do spontanog povezivanja fenomena različitosti s pojmom nejednakosti? Smatramo da su država i pravo pojave na primjeru kojih se to najbolje može ocijeniti, s obzirom na to da se u njima, direktno ili indirektno, reflektiraju svi aspekti društvenog života. Pored toga, važno je napomenuti da je Opća povijest prava i države oblik empirijske filozofije o državi i pravu, tako da se ona „razlikuje od one filozofije koja je ponikla u umu pojedinaca, grupa, klasa ili naroda, koja je izraz želje ili propagande, a ne i povijesne zbilje“. Kako bismo odgovorili na zadano pitanje, nastojat ćemo detaljno prikazati društveni, gospodarski, demografski, vojni, politički, a naročito pravni život Mongola tijekom ranog perioda Carstva i njegovog preddržavnog stadija. To nam se vremensko razdoblje čini primjereno jer kritike na račun Mongola dolaze upravo iz njega, a najviše zbog njihovih ratnih pohoda koji su rezultirali stvaranjem najvećeg kopnenog carstva u povijesti čovječanstva. Pored toga, u tom periodu oblikovane su i sve državno-pravne posebnosti mongolskog naroda. S obzirom na činjenicu da svako pravo ima svoj kontekst u kojem nastaje, a samim tim i vrijeme, u početnom poglavlju zahvatit ćemo i kratak povijesni pregled. „Tko zna jedno, ne zna ni jedno. - rekao je Friedrich Max Müller, istaknuti istraživač europskog komparativnog studija religije. Tek kad poznajemo više državno-pravnih sustava, možemo razumjeti što su to država i pravo.“ Stoga ćemo dobivene podatke, na samom kraju rada, usporediti s državno-pravnim obilježjima drugih naroda na sličnom stupnju razvoja te time ispitati koliko su Mongoli uistinu bili drugačiji od drugih, posebice u pravnom smislu, te što je utjecalo na takve razlike. 
O istoj ili sličnoj temi pisali su detaljno ili tek sporadično i mnogi drugi autori,  pri čemu neki od njih uživaju svjetsku slavu unutar znanstvenih, političkih i umjetničkih krugova (Leo de Hartog, Joachim Barckhausen, Giovanni Casti, René Grousset, Nikolai M. Karamzin, David Morgan, Jawaharlal Nehru, Aleksandar Sergejevič Puškin, Paul Ratchnevsky, Vladimir Sergejevič Solovjev, Boris Vladimirtsov, Voltaire, Jack Weatherford, itd.). Iako se oni međusobno razlikuju u svojim stajalištima i u pravilu polariziraju na dvije suprostavljene strane, zajedničko im je što fenomenu mongolske povijesti i kulture pristupaju isključivo ili najvećim dijelom sa sociološkog, antropološkog, povijesnog i umjetničkog aspekta, dok ga mi sagledavamo pretežito s državno-pravnog aspekta.   
Država i pravo kao društveni fenomeni imaju naglašenu multidimenzionalnost, stoga će ovaj rad biti sinteza povijesnih, antropoloških, etnoloških, socioloških, vojnih ekonomskih i pravnih znanosti. Međutim, nastojat ćemo ostati što više u domeni  države i prava, a podatke s ostalih područja koristit ćemo ukoliko dolaze u korelaciju s njima ili su zbog određenog razloga zanimljivi za svakog pravnog povjesničara. Što se tiče literature, od izvornih vrela koristili smo zapise Tome Arhiđakona, Marka Pola, Carpine-a i Ata-Malik Juvaini-ja; ovi su posljednji zbog svoje vrijednosti pod zaštitom UNESCO-a. Ostali su izvori suvremenog, posrednog i pretežito stranog karaktera jer je s naših prostora (ali i šire regije) vrlo mali broj autora, mahom povjesničara (Vjekoslav Klaić, Slavko Pavičić, Ivan Kukuljević-Sakcinski, Mirko Sardelić, Tadija Smičiklas, Ferdo Šišić, Mladen Tomorad, Ante Tresić Pavičić, Nenad Vidaković), pisao o mongolskoj povijesti i kulturi. Samim tim, vidimo ovaj rad kao skroman, a opet vrijedan i jedinstven doprinos hrvatskoj znanosti i povijesnopravnoj misli.

II. Izvori za proučavanje unutrašnje i vanjske pravne povijesti Mongolskog Carstva

Mongoli su prije Džingis-kana bili nepismeni. Usprkos tome što su početkom 13. stoljeća prihvatili fonemsko ujgursko pismo, pismenost je i dalje ostala na niskom stupnju razvoja. Zbog toga se prvi mongolski zapisi o vlastitoj povijesti i Džingis-kanovu životu temelje na usmenoj predaji, a nastali su tek sredinom 13. stoljeća ili malo ranije. Prvi je mongolski zapis (i istovremeno najvažniji izvor) ep Tajna povijest Mongola (Mongghol-un ni’ucha tobchiyan) čiji se autor ne može sa sigurnošću utvrditi.  Neki autorstvo epa pripisuju Shigikutuku koji je za vrijeme Džingis-kanova života bio vrhovni sudac Carstva. Ep je najvjerojatnije nastao 1240. g. Originalni zapis na mongolskom jeziku nestao je nakon pada Carstva krajem 14. st. i danas postoji samo u kineskom prijepisu. Uz Tajnu povijest Mongola važan je izvor Altan Tobchi (Zlatna kronika), koji je nastao u 17. st. Zapis ima neprocjenjivu vrijednost jer obiluje podacima o srednjovjekovnoj mongolskoj povijesti, društvu i kulturi. Autor djela je nepoznat. Postoji u više verzija, a najpoznatija je ona od Lobsangdanjin-lame. Osim tih izvora važno je još spomenuti  djelo Altan Debter (Zlatna knjiga) koje opisuje Džingis-kanovo porijeklo i genealoško stablo te djelo Erdeni-yin Tobchi (Dragocjena kronika) koje je u 17. st. napisao Sagang Sechen, a važno je za proučavanje legendi i najranije mongolske povijesti. Altan Debter također ne postoji u originalu, nego samo u kineskom prijepisu iz 1263. g. 
Uz mongolske postoje i zapisi mnogih drugih naroda kao posljedica veličine i utjecaja Carstva. Važnije bilješke, naročito o pravu, nalazimo kod perzijskih (Rashid ad-Din Hamadani, Ala-ud-Din 'Ata-Malik Juvaini, Juzjani), kineskih, egipatskih (Sujuti, al-Umari), sirijskih (Abul Faradža), arabijskih (Makrizi), marokanskih (Ibn Batuta) i armenskih (Vartang) povjesničara, koji su živjeli nakon Džingis-kanove smrti. S područja Europe, značajne zapise o srednjovjekovnom mongolskom društvu dali su sredinom 13. st. venecijanski trgovac Marko Polo, talijanski franjevac  Giovanni de Pian del Carpine i francuski misionar William of Rubruck. S naših prostora važno je spomenuti Rogerija Varadskog koji je godinu dana proveo kao mongolski zarobljenik, a potom postao i splitskim nadbiskupom (1250.-1266.) i Tomu Arhiđakona (1200.-1268.) koji je u svojoj „Povijesti Salonitanije“ napisao četiri najljepša i najautentičnija poglavlja (36-39) koja opisuju provalu Mongola u Europu za vrijeme Džingis-kanova nasljednika Ogodeja.   
Budući da ne postoje sačuvani pravni spomenici toga razdoblja, o ranom mongolskom pravu saznajemo iz izvora za vanjsku pravnu povijest.  Zapisi o pravu do nas dolaze tek u posrednom, raspršenom i fragmentarnom obliku, što je, nažalost, još jedna otežavajuća okolnost prilikom proučavanja mongolske države i prava.       

III. Povijesni pregled

Arheološki nalazi potvrđuju da su prve ljudske zajednice na području današnje Mongolije nastale već u ranom kamenom dobu. Usprkos tome, Mongoli se u izvorima pojavljuju tek u 8. st., nakon čega ponovno iščezavaju sve do 11. st. Porijeklo Mongola nije u potpunosti razjašnjeno. Kretanja nomadskih plemena na području Mongolije naziru se u kineskim izvorima već u 2. tisućljeću pr. Kr., ali se sigurniji podaci dobivaju tek u 3. st. pr. Kr. kada snažno nomadsko carstvo Huna prodire s područja pustinje Gobi u sjevernu Kinu. Njihovo podrijetlo nije poznato, kao ni njihov jezik, ali su vjerojatno bili kulturno, rasno i jezično slični kasnijim Mongolima. Zbog toga bismo tu zajednicu Huna mogli nazvati proto-mongolskom. 
Matična jezgra Hunskog Carstva raspala se u 1. st. nakon kineskih vojnih operacija, ali su njeni sjeverni ogranci migrirali na zapad i konačno prodrli u Europu tijekom 4. i 5. st., što se može smatrati prvim susretom europske i mongolske kulture. U narednom razdoblju do 12. stoljeća na području Mongolije i centralne Azije izmjenjivala su se mnoga kratkotrajna i nestabilna „stepska carstva“, no niti jedno od njih nije uspjelo dosegnuti snagu i veličinu buduće Džingis-kanove države. Takve „države“ nastajale su ujedinjavanjem više većih klanova ili plemena pod vodstvom karizmatičnog i sposobnog vojnog vođe, s ciljem koordinacije zajedničkih ratnih djelovanja i obrane od zajedničkog neprijatelja. Nakon što bi opasnost prošla, najčešće bi dolazilo do njihova raspada. 
Iako postoje samo šturi podaci, zna se da su u 12. st. na području Mongolije živjela brojna razjedinjena nomadska plemena. Među najznačajnijima bili su Kereiti, Najmani, Tatari, Ujguri,  Merkiti, Ongirati, Oirati, Kirgizi, Tumati, a ime Mongol (mong. pobjednik) koristili su pripadnici plemena koje je živjelo jugoistočno od Bajkalskog jezera.  Porijeklo tih plemena variralo je od mongolskog, turskog do tunguskog. Međutim, zbog međusobne ovisnosti koja se ogledala u specifičnom načinu života, neprestanim migracijama, egzogamiji, potrebi za koordinacijom zajedničkog lova te zbog vođenja zajedničkih ratova i obrane ta su plemena svakodnevno dolazila u kontakt zbog čega su u stvarnosti bila vrlo srodna, kako etnički, tako i jezično. Tijekom 11. i 12. st. na čelu plemena Mongol izmijenilo se nekoliko kanova: Kajdu-kan, Kabul-kan, Ambakaj-kan i Kutula-kan. Izuzev Ambakaj-kana koji je bio Tajčut, svi su ostali pripadali klanu Bordžigina. Slično kao i kod ilirskih ili slavenskih plemena, Mongoli su organizirali višu razinu vlasti od klanske samo u slučajevima ratne opasnosti i vojnih djelovanja. Posljednja tijesna povezanost mongolskih klanova prije pojave Džingis-kana bila je za vrijeme Kabul-kanova sina Kutula-kana 1140. - 1161. godine. Suradnjom kineskih vladara s Tatarima ta je konfederacija bila skršena, što je dovelo do slabljenja mongolskog plemena. U narednom razdoblju dezintegracije i nepostojanja vrhovnog vodstva na scenu povijesti stupio je Kutula-kanov nećak Temudžin, odnosno budući Džingis-kan.  
Točan datum i godina njegova rođenja ne mogu se posve sa sigurnošću odrediti. Postoje neka nagađanja koja se kreću između 1155. i 1167. godine. 1962. g.  Narodna Republika Mongolija proslavila je 800. obljetnicu Džingis-kanove pojave. Stoga ćemo mi kao godinu rođenja uzeti 1162. U narednih 50 godina života, nakon brojnih intriga i ratnih pohoda, uspio je vojnom sposobnošću, karizmom i ambicijom ujediniti sve mongolske klanove, ali i ostala nomadska plemena koja su bila razjedinjena trajnim sukobima oko žena, konja i teritorija. U konačnici, neposredno prije ujedinjenja, plemena su se centrirala oko dvije suprotstavljene stepske koalicije, Temudžinove i Džamukine. Vojnim pohodima tijekom 1204. g. Temudžin je skršio posljednja neprijateljska uporišta, Najmane i Merkite, i time si osigurao nepobitnu vlast. Nakon takvog raspleta, njegova titula kana, koju je stekao 1187. g., prerasla je u nešto puno veće. 1206., u godini Tigra (Bars), Temudžin se na rijeci Ononu proglasio vladarom „svih u pustenim šatorima nastanjenih naroda“ čime je stvoren Jeke Mongol Ulus, tj. Velika Mongolska Nacija. Vrač Kokoču, koji je vodio cijelu ceremoniju, nadjenuo mu je prilikom krunidbe novo ime. Od toga dana, Temudžin je poznat kao Džingis-kan. Mongolska država u to se doba prostirala od gorja Altaja do Hingana i od Bajkalskog jezera do pustinje Gobi i  brojila je tek oko 1-
1.5 milijuna stanovnika kojima je Džingis-kan nadjenuo ime prema svom izvornom plemenu. 
Nakon konsolidiranja stanja u novostvorenoj državi, donošenja prvog mongolskog zakonika - Jase, te reformi vojske i administracije, Džingis-kan je poveo Mongole u brojne osvajačke pohode. To je označilo prekretnicu i novo razdoblje u povijesti mongolskih plemena, ali i cjelokupne Euroazije, koje se naziva Pax Mongolica (Mongolski mir). Ujguri su se samovoljno predali 1207. g. Tangutska država Hsi-Hsia, koja se nalazila južno od Mongolije i bila uređena po uzoru na Kinu, pokorena je u dva pohoda do 1209. g. Rat u Sjevernoj Kini, koja se nalazila pod dinastijom Chin, započeo je 1211. g. i potrajao je sve do 1234. g. Međutim, Peking je pao već 1215. g. i neprijateljske su trupe do 1223. g. bile dobrano potisnute na područje Južne Kine koja je bila pod vlašću dinastije Sung. Glavni motiv napada na Kinu bio je bogat plijen, ali i sprečavanje kineskih vlastodržaca da u budućnosti ugroze novostvorenu državu. Naime, Kinezi su tijekom cijele svoje povijesti bili u sukobu s nomadima sa sjevera koji su upadali na kineska područja u potrazi za dobrima koja im nije mogla namiriti siromašna Mongolija pa su zbog toga često pribjegavali vojnim intervencijama, podmićivanjima i raznim političkim spletkama ne bi li osujetili jedinstvo mongolskog naroda. Niccolò Machiavelli (1469.-1527.), koji je petneast godina proučavao umijeće vladanja, zapisao je u svom De principatibus-u (1513. g.) da se „rat ne može izbjeći, samo odgađati, sebi na štetu“. 
Nakon kineskog pohoda Džingis-kan je, pod izgovorom da se u njoj nalaze najmanski prebjezi, 1218. g. zauzeo državu Karakitaj. Ona je ležala zapadno od Mongolije i graničila s moćnim islamskim carstvom Horezmije, koje je pokrivalo područje sadašnjeg Irana, Iraka, Uzbekistana, Turkmenistana, Tadžikistana, Afganistana i dijelove okolnih zemalja, uglavnom na području Kavkaza. Mongoli su uspostavili uspješne trgovačke veze s Horezmijskim Carstvom i nisu ga planirali napasti. Međutim, diplomatska pogreška šaha Al ed-Din Muhameda, vrhovnog glavara Horezmije, nagnala je Džingis-kana na osvetnički pohod koji je trajao od 1219. do 1223. g. Naime, tijekom prolaska jedne mongolske karavane pored Otrara na obali Sir-Darje, otrarski namjesnik Inalchik ulovio je mongolske špijune i pogubio ih. Na nagovor svojih savjetnika Džingis-kan nije odmah pokrenuo rat nego je poslao svoje izaslanike šahu Al ed-Din Muhamedu kako bi zatražio glavu otrarskog namjesnika. Šah je primio Kanove ambasadore u Buhari gdje ih je javno pogubio i osramotio obrijavši im brade (za muslimane je brijanje brade predstavljalo veliku uvredu). Stari ljetopisi navode da je Džingis-kan zaplakao od tuge kada je čuo što se dogodilo te da je odmah mobilizirao svu raspoloživu vojsku. Usprkos brojčano manjoj vojsci, Mongoli su bez većih problema osvojili Otrar, Bukharu, Samarkand, Herat, Tus, Nishapur te prijestolnicu Urgendž. 
1221. g., nakon smrti šaha Muhameda, Džingis-kanovi generali Subutaj i Džebe upali su s 25 000 konjanika u Europu. U brzom pohodu preko Azerbajdžana, Gruzije i Kavkaza došli su u sukob s Kumanima koji su pobjegli u Rusiju i zatražili pomoć Mstislava Smjelog. 31. 5. 1222. na rijeci Kalki došlo je do konačnog obračuna mongolske i rusko-kumanske vojske koji je rezultirao ogromnim ruskim gubicima. Procjenjuje se da je stradalo preko 80 000 ruskih i kumanskih vojnika.  To je bio prvi sukob europskih država s Mongolima i uvod u kasnija osvajanja prema zapadu. Džingis-kan se 1223. g. vratio u Mongoliju, a 1226. g. krenuo je u posljednji vojni pohod protiv starih znanaca Tanguta zbog njihove neposlušnosti i nepoštivanja vazalnog odnosa koji se sastojao od plaćanja tributa i davanja vojske. Prilikom tog pohoda pao je s konja i teško se ozlijedio, što je rezultiralo njegovom smrću u kolovozu 1227. godine.
U to vrijeme, cjelokupno Carstvo prostiralo se od Kaspijskog jezera do Japanskog mora na površini od 20 000 000 km², što možemo usporediti s veličinom dviju Europa, i brojalo je preko 700 plemena i gradova. Džingis-kanovo carstvo bilo je tri puta veće od rimskog – koje se u svom najvećem opsegu za vrijeme Trajanove vladavine (2.st.) prostiralo na 6.5 milijuna četvornih kilometara  i brojalo oko 80 milijuna stanovnika ili trećinu svjetske populacije – te četiri puta veće od Aleksandrova Carstva (4. st. pr. Kr.). Danas to područje obuhvaća 30 zemalja koje broje 3 milijarde ljudi, što je gotovo polovica svjetske populacije. Takav grandiozni pothvat Weatherford je slikovito opisao unutar američkih okvira: „To bi bilo kao da je Ameriku umjesto obrazovanih trgovaca i bogatih farmera osnovao nepismeni rob, koji je uz pomoć vlastite sposobnosti i karizme ujedinio razjedinjen narod i oslobodio ga tuđinske vlasti, uveo pismo, napisao ustav, utemeljio vjersku toleranciju, osmislio novi način ratovanja, poveo vojsku od Kanade do Brazila te osigurao nesmetanu trgovinu na području cijelog kontinenta.“ 
Džingis-kan je već za života podijelio Carstvo na vazalna kraljevstva, uluse. Prema običaju da najstariji sin dobiva najudaljenije zemlje, Džoči je dobio područja na krajnjem zapadu Carstva.  Nakon njegove smrti 1227. g. ona su podijeljena između njegovih sinova. Batu-kan je kasnije na tom području osnovao Zlatnu Hordu, a Orda-kan Bijelu Hordu. Drugi sin Čagataj dobio je centralni dio Azije i sjeverni dio Irana. Ogodej je naslijedio očevu titulu kagana („kan svih kanova“) i sve istočne teritorije uključujući i Kinu. U skladu s običajem da najmlađi sin dobiva očevo ognjište, Toluj je naslijedio područje današnje Mongolije. Istu ratnu ekspanziju nastavili su i Džingis-kanovi potomci što je razultiralo najvećim cjelovitim kopnenim carstvom u povijesti čovječanstva. Za vrijeme Kublaj-kana, kojega Polo naziva „najmoćnijim čovjekom na svijetu“, i njegovih nasljednika (1270. - 1310. g.), Carstvo se prostiralo na 33 milijuna četvornih kilometara (područje 50 puta veće od današnje Francuske, tri puta veće od SAD-a ili 1.5 puta veće od bivšeg SSSR-a), što je bila polovina tada znanog svijeta, i brojalo je preko sto milijuna stanovnika  ili četvrtinu svjetske populacije. Unutar cjelokupnog stanovništva bilo je tek 2.5-3 milijuna Mongola. Zbog takve se veličine i utjecaja Carstva period 13. i 14. st. naziva „mongolsko doba“. 
Kao godina pada Carstva uzima se 1368., kada je mongolska dinastija Yuan svrgnuta s vlasti u Kini. Kineski mudrac Chang Chun, koji je bio duhovni savjetnik Džingis-kana, o tome kaže: „Vihor ne traje ni pola dana, pljusak ni čitav dan - a tko je njima začetnik? Nebo i zemlja. Kad dakle nebo i zemlja nisu kadri nešto trajno održati, još manje će to moći čovjek.“ Međutim, slabljenje i dezintegracija Carstva počeli su već u drugoj polovici 13. st. zbog sukoba među nasljednicima. Sukobi oko vrhovne titule javljali su se kao posljedica nepostojanja čvrstog nasljednog načela. Jedan od najgorih sukoba dogodio se 1260. godine kada se Kublaj-kan proglasio vrhovnim vladarom bez sazivanja Kuriltaja. To je rezultiralo građanskim ratom u kojem su mu se suprotstavili njegov brat Arigboge i Batu-kan, te odvajanjem zapadnih ulusa. Iako je Kublaj izašao kao pobjednik, njegova vlast izvan Kine i Mongolije bila je samo formalnog karaktera. Pored toga, raspadanju je dodatno pogodovala i veličina Carstva te mnoštvo različitih rasa i naroda koji nisu bili povezani snažnim društvenim vezama. Već spomenuti mudrac o tome kaže: „Teško je vladati samo onda kada vladar mora vladati prevelikom prostorom. Što je veća vladavina, to više vri u narodu, što više zakona i propisa izdaje vlada, to je više lopova i razbojnika: svaki čin izaziva protučin. Vladati velikim Carstvom to je kao peći ribice: ne smiješ ih oljuštiti, ni tresti, ni spržiti, sa svakom se posebno moraš jednako nježno pozabaviti. Pravedan je vladar samo onaj koji sve dospije ispravno odrediti.“
Tako su već u drugoj polovici 13. st. unutar Carstva nastala četiri de facto neovisna ulusa, koja  su bila tek pod formalnom vlašću vrhovnog kana. Bila je to Batu-kanova Zlatna Horda (1251.-1480.), Čagatajev kanat (1227.-1369.), Hulagovo Il-kanovo Carstvo (1258.-1353.) i Kublajevo Yuan Carstvo na istoku (1271.-1368.). Iako su sve te države imale brojne sličnosti s prvotnom Džingis-kanovom tvorevinom, posebno u pogledu prava, vojske i uređenja pošte, njihova bogata povijest priča je za sebe.       
  
IV. Razdoblje prije uspostave Carstva

1. Općenito o društvenim i gospodarskim odnosima

Prije uspostave i jačanja Carstva Mongoli nisu poznavali gradove, stalnu vlast, poreze, pisane zakone, čvrstu organizaciju sudova, policiju ili stajaću vojsku. Umjesto toga živjeli su i borili se u manjim pokretnim grupama, klanovima, kojima su na čelu stajale poglavice, a sporove su rješavali privatno prema nepisanom običajnom pravu. U pogledu religije bili su šamanisti i štovali su duhove, prirodu i njene raznovrsne manifestacije. Uz prevladavajući šamanizam, koji je bio protkan panteističkim gledištima, pojavljivao se i islam, nestorijanizam, budizam i taoizam.  Gospodarske aktivnosti svodile su im se na rat, lov i stočarstvo. Za razliku od stočarstva, ratarstvo je bilo u potpunosti zanemareno zbog nepovoljnih reljefnih, geoloških i klimatskih uvjeta te religijskih uvjerenja. Upravo je to najbitniji preduvjet i materijalna osnova iz koje se rađa nomadska država. Manufakture također nisu bile razvijene. Imali su kovačnice za proizvodnju oružja i oklopa, ali u društvu se nikad nisu razvile posebne klase takvih radnika. Iako su jako ovisili o trgovini, najčešće o kineskim proizvodima, ona nikad nije bila čvrsto uspostavljena. Njome su se uglavnom bavile klanske poglavice. Najčešći oblik trgovine bila je trampa u kojoj su koristili proizvode rata i stočarstva. U manjem broju slučajeva, kao npr. kod kupnje konja, za platežno sredstvo koristili su srebrnjake. U opticaju su bili stari kineski srebrnjak (yimboo), koji potječe s početka 3. st. pr. Kr., i lokalni „crni srebrnjak“ (khara mönggü) koji nije imao potvrdu čistoće. U drugoj polovici 13. st., nakon uspostave Carstva, javio se i papirnati novac. Bio je to očigledan utjecaj Kineza, ali on nikad nije naišao na šire prihvaćanje. Što se tiče umjetnosti, ona je bila razvijena prema životnim uvjetima te se ogledala u izradi narodnih nošnji (del), posebnom grlenom pjevanju (khomii), različitim narodnim plesovima i napjevima, sviranju (naročito tradicionalnog žičanog instrumenta morin khuur-a, koji je danas pod zaštitom UNESCO-a), lončarstvu, bogatom lirsko-epskom stvaralaštvu te kaligrafskim djelima sa širenjem pismenosti.
Unutar društva postojale su dvije osnovne grupe, „bijela kost“ i „crna kost“. „Bijelu kost“ (khaghan, noyad) činila je aristokracija („najbolji“, „dobra roda“), odnosno vojni i vjerski vođe te njihovi potomci, a „crnu kost“ ili „crnoglave“ (kharachu) činili su svi ostali, uključujući i robove (boghol). Glavno mjerilo društvene vrijednosti bila je imovina kao slika vlastitih sposobnosti, a ona je najčešće bila rezultat vojnih zasluga. Uz vojne vođe, važnu ulogu i poziciju u društvu zauzimali su i šamani. Dužnost plemenskog šamana, posrednika između plemena i boga, mogao je obnašati bilo muškarac (boege), bilo žena (idugan). U nekim klanovima ženski vrač bio je utjecajniji od muškog. Šamani su u društvu zauzimali istaknuto mjesto jer su u procesu proizvodnje sudjelovali na poseban način. Njihova zadaća bila je da tjeraju zle duhove, prizivaju dobre, bacaju čini, liječe ljude, proriču sudbinu čitanjem spaljenih ovčjih kostiju, savjetuju starješine i kanove, vode razne ceremonije, određuju pogodne dane za migracije, rat, vjenčanja i mužnju životinja, utječu na prirodu, prizivaju kišu, oluje, vjetrove te pomažu ljudima u traženju životinja. Prilikom toga izgovarali bi magične formule (daghudalagha) i uz bubnjeve izvodili ritmične plesove nakon kojih bi padali u trans. U trenutka padanja u trans komunicirali bi s duhovima i davali odgovore. Kako je njihova uloga bila nasljedna, bili su čuvari dragocjenih iskustava i spoznaja prošlih naraštaja, a to je u nomadsko-stočarskoj sredini bilo od životnog značaja. Takav monopol „natprosječnog“ znanja, koje nije bilo dostupno drugima, davao im je pravo da svoje moći i iskustva prikažu kao blisku vezu s bogovima. Njihovo mišljenje posebno se cijenilo i zbog toga su imali veliki utjecaj na politički život klana i plemena. Na najnižoj društvenoj ljestvici nalazili su se robovi. Kao i kod mnogih drugih naroda na tom stupnju razvoja, bilo je to patrijarhalno ropstvo koje su činili ratni zarobljenici. Nije jasno kakva je bila njihova funkcija. Vjerujemo da su najvjerojatnije služili kao pastiri aristokratskim obiteljima. Njihov status bio je izrazito promjenjiv tako da su s vremenom mogli postati gotovo ravnopravni članovi obitelji. Isto tako, ne zna se je li bilo kakve ceremonije pri promjeni statusa roba u slobodnog čovjeka.

2. Organizacija klana, plemena i „stepske države“

S obzirom na materijalne uvjete koji su vladali u tadašnjoj Mongoliji, svakodnevno preživljavanje bilo je moguće jedino unutar veće ljudske skupine. Stoga je mongolsko društvo bilo organizirano prema rodovsko-plemenskom principu. Najniža i temeljna društvena jedinica bila je patrijarhalna poligamna obitelj. Nekoliko obitelji sačinjavalo je porodicu, a nekoliko krvno srodnih porodica klan ili obogh. Kako je broj članova određenog klana rastao, tako su se unutar njega javljali različiti subklanovi ili yasun, koji bi s vremenom prerastali u zasebne klanove. Povezivanjem nekoliko klanova, koji su najčešće potjecali od zajedničke braće, nastalo bi pleme ili aimagh.
Klan je bio osnovna ekonomska, upravna i vojna jedinica u društvu. Mongolski je klan bio egzogaman, poligaman, patrijarhalan i teritorijalno mobilan. Kao i kod većine drugih naroda, on se najvjerojatnije razvio iz prvotno matrijarhalnog klana. Dokaz tome su matrijarhalni instituti kao što su levirat, heterizam i ostaci avankulata. Kako se krvno srodstvo računalo po patrilinearnom sustavu, članovi klana su, osim zajedničkog imena i totema, imali i zajedničkog muškog pretka ili praoca (de'edüs ili ebüges). Štovanje predaka smatralo se  čašću i dužnošću po kojoj se očitovala pripadnost klanu. Članovi klana zemlju su uživali kao kolektivno vlasništvo, no to ne znači da utjecajnije obitelji nisu prisvajale bolje pašnjake. 
Na čelu svakog klana nalazio se poglavica ili starješina. Njegov izbor zavisio je o njegovoj sposobnosti i statusu. Kako su Mongoli srodstvo računali prema patrilinearnom sistemu, vodstvo klana je često, ali ne i nužno, prelazilo s oca na najstarijeg sina zakonite žene (odghan). U takvom slučaju, udovica preminulog poglavice najčešće bi služila kao regentica prije nego bi klansko vijeće svih ratnika, kao tijelo vojne demokracije, potvrdilo imenovanje. U 12. st. poglavicama su se davale razne titule. Najčešće su bile: mergen („izvanredan strijelac“, „mudar čovjek“), ba'atur („hrabar“, „junak“), sechen („mudar“, „čestit“), noyan („plemenit“, „dužnosnik“) te beki ili begi („častan šaman“). Posljednja titula davala se vojnom vođi koji je ujedno bio i šaman. Iz nazivlja koje smo naveli vidi se da su poglavice najčešće bili birani prema vojničkim sposobnostima. Oni su obavljali vojne, političke, gospodarske, sudske i religijske funkcije. Među tim funkcijama glavne su bile: „1. čuvanje reda i mira unutar klana; 2. čuvanje i zaštita područja za ispašu i lov; 3. koordinacija dalekih migracija i skupnog lova; 4. vojno zapovijedanje; 5. odlučivanje o ulasku i izlasku iz klanskih konfederacija; 6. vođenje religijskih obreda i važnih rituala; 7. arbitriranje između dviju sukobljenih strane te izricanje kazni i nagrada“.  
Jedan se klan nije mogao sam uspješno nositi  sa svakodnevnim teškoćama nomadskog života. Dugotrajne migracije, ratovi, napadi pljačkaša ili zadobivanje boljih ispaša bile su samo neke od njih. Stoga je dolazilo do povezivanja nekoliko etnički srodnih klanova u pleme. Za razliku od nižih društvenih jedinica, plemena nisu nužno morala biti zasnovana na krvnom srodstvu te su stoga bila izuzetno promjenjivog sastava. Osnivala su se i na temelju klanskih egzogamnih brakova jer je endogamija bila strogo zabranjena. Egzogamska pravila sklapanja braka zbog toga su često rezultirala otmicama žena iz drugih klanova. Nije bila rijetkost da isti klanovi redovito sklapaju međusobne brakove, iako to nije bilo strogo propisano. Ako bi između dva povezana klana postojalo više brakova, onda bi se njihovi pripadnici međusobno oslovljali s khuda. Klanovi su se povezivali i savezom anda. Za Mongole je savez anda predstavljao savez prijateljstva između dvojice prijatelja koji se obavljao uz molitvu i razmjenu darova, vrlo često i krvi. Prema mongolskoj tradiciji ande su se morale međusobno pomagati i podržavati tijekom čitavog svog života. Sveta veza nestajala bi uglavnom smrću potomaka i klanova dvojice saveznika. Plemena su se mogla sastojati i od grupa povezanih slučajnošću ili nekom posebnom djelatnošću poput lova ili rata. U tom slučaju, pripadnici takvog plemena oslovljavali su se s jad. U mongolskom plemenu postojale su sve četiri veze: krvna obogh, bračna khuda te funkcionalne jad i anda. 
Klanovi su u plemenu uživali široku samostalnost. Do njihova zbližavanja dolazilo je tek u situacijma od zajedničkog interesa kao što su bile rat, obrana od neprijatelja, kontrola posjeda i lov. Vodstvo bi tad prelazilo na kagana ili kana (kin. ta-jen), tj. sposobnog vojnog vođu koji je bio „popularan“ među klanskim poglavicama. Iako je njegova titula često bila nasljedna, legitimitet njegove vlasti temeljio se na svečanoj odluci Kuriltaja, konfederativnog tijela sastavljenog od svih poglavica, i prisezi vjernosti svih njegovih članova. To je razumljivo jer je kan morao biti sposoban predvodnik i zaštitnik plemena. Prije zasjedanja Kuriltaja, na kojem se odlučivalo o svim važnijim pitanjima plemena, poglavice bi se prvo savjetovale s vlastitim klanskim vijećem. Kan se nije imao pravo miješati u unutarnje poslove klanova. Njegove osnovne zadaće bile su klanska arbitraža, zaštita od neprijatelja i širenje plemena pregovorima ili silom kako bi se stekli novi pašnjaci. U slučaju kada to nije mogao ispuniti, dolazilo bi do sukoba unutar klanskih starješina, a samim tim do slabljenja i raspada vrhovne vlasti. 
Povezivanjem velikog broja nomadskih klanova i plemena nastala bi, slikovito rečeno, „stepska država“ ili „država na leđima konja“, koja je u svojoj osnovi bila prošireno pleme. Zbog svoje pokretnosti, velike udarne snage i formacije, takve države najčešće bi se raspadale u 3. ili 4. generaciji. Iz ovoga vidimo da je populacijski čimbenik izuzetno važan u formiranju država starog i srednjeg vijeka. Velik broj stanovnika, a samim tim vojnika, davao je „stepskim državama“ mogućnost da u međunarodnim odnosima nastupaju kao „jednak s jednakima“. Za razliku od „vanjske suverenosti“, takve države nikad nisu razvile „unutarnju suverenost“ jer su klanovi i plemena uživali široku autonomnost, posebno u pogledu prava koje nije imalo državnu sankciju. Montesquieu o tome daje izuzetno zanimljivo viđenje: „Ti narodi uživaju veliku slobodu, jer, kako ne obrađuju zemlju, nisu za nju vezani; to su lutalice i skitnice; a kad bi im kakav vođa htio oduzeti slobodu, odmah bi je pošli potražiti kod drugoga ili bi se povukli u šume da bi ondje živjeli sa svojim obiteljima. Kod tih je naroda sloboda čovjekova tolika da nužno za sobom povlači i slobodu građanina.“ Nedostatak „unutarnje suverenosti“, tj. najviše državne vlasti koja ima legitimni monopol nasilja, upravo je i dovodio do njihova brzog raspada. Neki teoretičari zbog toga odbijaju takve političke entitete nazivati državama i radije koriste mongolski izraz ulus, što znači konfederacija.

V. Postanak i organizacija Carstva

Mongolsko Carstvo svoj nastanak duguje slabljenju moći klana, a jačanju vladarske pozicije kana. Kako bi učvrstio i centralizirao vlast, Temudžin je postupno uvodio određene novine u politički i društveni život Mongola. Nakon što je prvi put odabran za kana, organizirao je kraljevsku gardu (keshig) koja je brojila 1 000 najelitnijih boraca te je iz njenih redova uspostavio funkciju bo'urchi-ja koji je brinuo o opskrbi hranom, khonichi-ja koji je brinuo o stadima ovaca, aghtachi-ja koji je brinuo o stadima konja i khorci-ja koji su bili njegova osobna straža. Time je stavio pod kontrolu cjelokupnu organizaciju nomadskog života (transport, opskrbu hranom i brigu o stadima) koju su prije držale klanske poglavice. 1203. g., kada je porazio Tatare, poduzeo je određene reforme u vojsci, a sa zakonodavnom djelatnošću započeo je već i prije toga. Oglušenje na njegove zapovijedi kažnjavalo se smrću ili izgonom. No, bez obzira na reforme i zakletvu vjernosti koje su položile poglavice, on još uvijek nije imao faktičnu vrhovnu vlast. Dokaz tome je i priča iz Tajne povijesti Mongola prema kojoj je Temudžin prije pohoda na Tatare, 1202. g., pod prijetnjom smrtne kazne zabranio da itko započinje pljačku prije završetka pohoda. Njegovi aristokratski rođaci Daritaj, Altan i Kučar prekršili su tu naredbu na što je Temudžin poslao skupinu vojnika da im oduzmu plijen. To je dovelo do velike svađe i odvajanja neposlušnih aristokrata koji su postali neovisni poglavice. 
Temudžin je vrhovnu vlast stekao tek 1206. g. kada je pokorio sva plemena na području Mongolije. Tada je sazvao Veliki kuriltaj na Ononu te je ponovno okrunjen za kana, a cijelu ceremoniju vodio je vrač Kokoču koji mu je nadjenuo novo ime izabrano od nebeskog gospodara Tengrija. Takav čin imao je dokazati da se svaki otpor prema kanu shvaća kao pobuna protiv Boga te da se kan ne smatra ovisnim o bilo kojem drugom nadređenom vladaru. Nakon ustoličenja reformirao je vojsku i upravu, utemeljio ured vrhovnog suca, organizirao Jam, povećao kraljevsku gardu s 1 000  na 10 000 vojnika i najvažnije - izdao zakonik Jasu. Prema našem mišljenju, takve reforme nisu bile posljedica samo puke sile, nego su se one dogodile u trenu kada se „spojila“ ideja o odanosti nekoj većoj organizaciji od rodovsko-plemenske s društveno-politički pogodnim trenutkom. Takva ideja najvjerojatnije se rodila kao protuodgovor na neprekidne stepske ratove kojima je bio cilj pribavljanje egzistencijalnih sredstava. Ratnički nastrojenim klanovima zasigurno je odgovaralo da se uzdigne i centralizira sposobna vlast koja bi svojim djelovanjem zaštitila njihove materijalne i društvene interese. Također, ne treba izostaviti ni bračne i rodbinske veze koje su s vremenom sve više jačale i dolazile do izražaja. Međutim, držimo da je takva ideja nastala i pod utjecajem izvana, od zemalja koje su imale razvijeniju društvenu nadgradnju, vjerojatno pod utjecajem Ujgura i Kineza. Dokaz tome je i to što mnoge mongolske riječi koje se odnose na društvenu, političku i vojnu organizaciju potječu iz ujgurskog govornog kruga. Neke od njih su: ordu (kraljevski šator), tumen (vojnička jedinica od 10 000 vojnika), khan, khatun (žena kana, tj. kraljica) te ulus (nacija, grupa ljudi ili naziv za administrativno područje). Nakon spajanja tih elemenata došlo je do rođenja mongolske države, koja je, osim  „vanjskom“, konačno počela raspolagati i „unutarnjom“ suverenošću.

1. Oblik države

Prema našem mišljenju, Mongolsko Carstvo bilo je meritokratska centralistička monarhija, u kojoj su glavni organi vlasti bili kan, kešig, vrhovni sudac, vrhovni šaman, Kuriltaj te Vijeće mudraca. 
1.1. Središnja vlast
Na čelu države nalazio se kan ili kagan koji je bio vlasnik cjelokupne državne zemlje, vrhovni zapovjednik vojske te vrhovni organ izvršne i zakonodavne vlasti. Imao je određene sudske ovlasti, ali su se one odnosile samo na pripadnike keshiga. Predmete koji se nisu odnosili na vojsku, a u koje su se ubrajali i sporovi kraljevske obitelji, sudio je vrhovni sudac Carstva. Kan je imao pravo izdavati zapovijedi (jarligh) administrativnog i zakonodavnog karaktera (vidi 1. fragment Jase, infra). One nisu mogle biti suprotne narodnom  običajnom pravu te se oglušenje na njih kažnjavalo smrću ili izgonom (fr.17.). Carpini je o tome dao izuzetno vrijedan zapis: „Tatarski vladar uživa zavidnu vlast nad svim svojim podanicima. Nitko nema pravo zadržavanja u zemlji osim ako kan to ne dozvoli. On naređuje visokim glavarima gdje će živjeti; glavari pak hilijarsima; hilijarsi stotinarima; stotinari desetarima. Štoviše, ako im u bilo koje vrijeme i bilo gdje, izda naredbu, bilo da se radi o ratu, životu ili smrti, izvršavaju je bez prigovora. Čak i ako traži nečiju neudanu kćer ili sestru, ona će mu se predati bez protesta.“ Na početku svake godine podanici su bili dužni predstaviti svoje kćeri kraljevskoj obitelji, kako bi ih kan mogao odabrati za sebe ili svoje sinove (fr.7.). Takav običaj Mongoli su od davnina smatrali velikom čašću. Preko Rashid ad-Dina saznajemo da je Džingis-kan imao preko 500 žena i konkubina, dok kineski izvor Yuanshi navodi da je imao 23 žene i 16 konkubina. Žene koje su služile u kraljevskom haremu bile su brižljivo nadgledane, kako bi se utvrdilo imaju li koju nevidljivu tjelesnu manu, spavaju li mirno, hrču li, je li im čist zadah, ne zaudara li im koji dio tijela, itd. Skupina znanstvenika s područja genetike objavila je 2003. g. članak u uvaženom časopisu American Journal of Human Genetics, gdje navode da danas oko 16 milijuna muškaraca izravno potječe od Džingis-kana te nosi njegov Y kromosom. 
Nasljeđivanje prijestolja u potpunosti se razlikovalo od nasljeđivanja bivšeg klanskog vodstva. Ono je bilo isključivo pravo Džingis-kanovih potomaka. Nakon smrti kana, kraljevstvo se dijelilo između kanovih sinova prve zakonite žene, pri čemu je jedan od njih nasljeđivao vrhovnu titulu svoga oca. O tome svjedoči slikovita i mudra priča koju je Džingis-kan ispričao svojim sinovima prilikom podjele Carstva: „Jednoć je živjela jedna zmija s jednim repom i s mnogo glava, a druga s jednom glavom i mnogo repova. Kad je pritisnula ciča zima, morale su obje zmije potražiti sklonište. Za zmiju s mnogo glava bilo je svako sklonište preusko. Glave se stale gurati, posvadile se, dok konačno nije svaka za se našla posebnu rupu. Ali tijelo morade ostati vani, a s njime propadoše i sve glave. Zmija s jednom glavom skupila je sve repove pod tijelo i preživjela mraz. Samo jedan sin smije baštiniti moje prijestolje.“ Međutim, u samoj lozi nisu postojala nikakva pravila koja bi pobliže određivala koji bi sin to trebao biti. Njega je trebao izabrati i potvrditi Kuriltaj pa je  zbog toga često dolazilo do interregnuma. U takvom slučaju, regentske dužnosti najčešće bi prelazile na kanovu udovicu ili najmlađeg sina. To je bilo povezano s mongolskom tradicijom prema kojoj udovica nakon muževe smrti postaje glavom kuće, odnosno tradicijom prema kojoj najmlađi sin nasljeđuje ognjište. Za stupanje na prijestolje bila je potrebna dob od 18 godina. Kraljeviću koji bi dobio vrhovnu vlast ostala su braća morala biti poslušna u stvarima koje su se ticale cijelog Carstva (npr., vojni pohodi, porezi, itd.) dok su na području vlastitih kraljevstava (ulusa) uživali samostalnost. Ljetopisci tvrde da je Džingis-kan sa samrtne postelje svakom od prisutnih sinova dao po strijelu, moleći ih da je prelome, što su ovi lako učinili. Poslije toga, uzeo je isti broj strijela, povezao ih u snop, te ponovno zatražio od svojih potomaka da ih prelome. Kako nijedan nije uspio, Džingis-kan im je dao sljedeći savjet: „Ostanite ujedinjeni kao ovaj svežanj strijela da ne biste jedan po jedan bili slomljeni.“
Uz kana, najvažnija institucija unutar Carstva bila je njegova osobna garda (keshig) koja se može smatrati svojevrsnom vladom. Ona je bila srce mongolske vojske i vlasti. Prije 1206. g. činilo ju je 1000 najelitnijh vojnika, a nakon toga 10 000. Osim što su čuvali kana i izvršavali njegove i Kuriltajeve zapovijedi, pripadnici kešiga obavljali su i razne druge dužnosti te su prema tome bili podijeljeni u nekoliko skupina: jarlighchi su zapisivali kraljeve zapovijedi, bichigchi su čuvali razne zapise i dokumente te obavljali činovničke poslove, bo'urchi su brinuli o kraljevskoj  kuhinji, khorchi ili göröchi su nadgledali strijele i lukove, ildüchi su pazili na mačeve, kötöchi su pazili rezervne konje, balkhachi su čuvali kraljevske staje, e'üdenchi su čuvali vrata i ulaze u kraljevski šator, darachi su brinuli o vinu, morinchi su brinuli o konjima i teretu, sükürchi su brinuli o kraljevskoj garderobi, teme'echi su brinuli o devama, khonichi su brinuli o ovcama, khulaghanchi su obavljali policijske dužnosti, khu'urchi su bili muzičari, a ba'atur i batu bili su „najbolji od najboljih“ i čuvali su kana za vrijeme bitke. Isto tako, keshig je služio i kao sredstvo osiguravanja poslušnosti za političke neistomišljenike. Sinovi mogućih političkih rivala bili su uključeni u kanovu gardu i tako bili taoci za dobro ponašanje svojih očeva.
Služenje u kraljevskoj gardi smatralo se najvećom čašću i iz njenog je reda kan birao najsposobnije pojedince koji su za vrijeme rata bili visoki generali, a za vrijeme mira „ministri“. Pri tome su svi, bez obzira na porijeklo i dob, imali jednake šanse da napreduju na hijerarhijskoj ljestvici. Njihova glavna zadaća bila je da izvršavaju i prenose kanove zapovijedi te da nadgledaju rad pojedinih odreda unutar keshiga. Time je mongolsko društvo postalo izuzetno mobilno i stvorena je nova aristokracija koja se temeljila na sposobnosti. Zbog toga su od Džingis-kanovih vremena „bijelu kost“ činili kanovi potomci (altan urugh, tj „zlatni klan“), visoki generali i vjerski vođe, a „crnu kost“ trgovci, obrtnici, stočari, ratnici i robovi. Državne službe u načelu su bile nasljedne i prenosile su se na sinove. U slučaju da se određeni pojedinac pokazao nedostojnim i bio izbačen iz garde, njegovi potomci nisu mogli nastaviti službu, bez obzira koliko bili hvaljeni.  
Kolektivni organi vlasti bili su Vijeće mudraca i Kuriltaj. Vijeće mudraca činili su najbliži kanovi generali i članovi obitelji koji su mu svakodnevno bili dostupni te vrhovni šaman Carstva. Oni su zajedno s njim raspravljali o tekućim poslovima koji nisu imali veliko značenje za vanjsku i unutarnju politiku Carstva. Za izuzetno važna pitanja bio je nadležan Kuriltaj. Porijeklo Kuriltaja nalazi se već kod Huna. Kineski izvori spominju da su se hunski poglavice sastajali svake jeseni, kada su konji bili najsnažniji, kako bi raspravili državne poslove te prebrojali konje i ljude. On je bio vijeće elitnih vođa, tj. u njemu su sudjelovali svi članovi kraljevske kuće, visoki vojni generali, ministri, vrhovni šaman te ostali važni službenici Carstva. Sastajao se svakog proljeća, a prema potrebi i u iznimnim slučajevima. Hitno sastajanje posebno se propisivalo u slučaju smrti kana i ono je neposredno ovisilo o učinkovitosti Jama, poštanske službe. Tada su svi kanovi potomci i generali bili dužni vratiti se u Mongoliju, čak i ako bi bili u udaljenom vojnom pohodu (fr.3., fr.5., fr.17.). Dužnost prisustvovanja Kuriltaju bila je obvezna, tko se oglušio, kažnjavao se smrću. Na Kuriltaju se odlučivalo o novom kanu, zakonima, vojnim pohodima, ratnoj strategiji i drugim važnim državnim poslovima. Međutim, Kuriltaj je bio više savjetodavno tijelo nego stvarni organ vlasti. Prilikom vijećanja prvo su govorili najistaknutiji pojedinci, a tek onda ostali. Međutim, nije poznato kako se ugovarao konsenzus. Nakon vijećanja održavalo se višednevno slavlje koje je bilo popraćeno brojnim festivalima i natjecanjima u hrvanju, jahanju i streličarstvu.
Posljednji organ vlasti bio je vrhovni šaman Carstva (beki), koji je vodio razne ceremonije, „čitao“ volju bogova iz spaljenih janjećih kostiju te savjetovao kana. On je imao privilegiju nositi bijelu opravu, jahati bijelog konja, postaviti šator na počasno mjesto unutar kampa (u pravilu nasuprot kraljevskom šatoru) i primati darove od istaknutijih članova zajednice. Pored toga, bio je oslobođen svih davanja te je imao pravo pred kanom optužiti bilo koga za vještičarenje i time ga izvesti pred sud. Na taj su se način šamani rješavali političkih rivala te uvelike miješali u politički život. Zbog toga je nakon Džingis-kana moć šamana opadala, što se određivalo dekretima o zabrani bacanja čini na druge ljude.    

1.2.	Uprava
Uprava je bila organizirana prema dekadskom sustavu. Teritorijalno-upravne jedinice bile su sačinjene od 10 (arban), 100 (djaghun), 1000 (mingghan) i 10 000 (tumen) kućanstava, tj. od onoliko kućanstava koliko je na jednom području moglo dati 10, 100, 1000 i 10 000 vojnika. Prilikom takve reorganizacije nisu bile zanemarena klanske i plemenske veze. Plemena koja su bila saveznička tijekom Džingis-kanova uzdizanja na vlast zadržala su vlastiti integritet. Stoga su, primjerice, postojali tumeni sačinjeni od pripadnika Ongirata ili Onguta. Nasuprot tome, pripadnici neprijateljskih plemena poput Tatara, Kereita, Najmana ili Merkita, bili su poubijani ili raspršeni u različite jedinice. Svrha toga bila je da se razbiju čvrste društvene veze između i unutar neprijateljskih plemena kako bi se spriječilo opozicijsko djelovanje. Na čelu svake jedinice nalazio se zapovjednik s vojnim i civilnim dužnostima. Zapovjednike arban-a i djaghun-a birali su vojnici sami između sebe, a zapovjednike mingghan-a i tumen-a birao je kan. Njih je kan birao iz reda najpouzdanijih generala, kešigista, bivših poglavica, omiljenih vazala ili vlastite obitelji. Zapovjednici nižih jedinica koji su se pokazali kao sposobni upravitelji mogli su biti promaknuti na više hijerarhijsko mjesto. O tome govore i dvije izuzetno zanimljive Džingis-kanove maksime: „Onaj tko može uspješno gospodariti vlastitom kućom, može upravljati i državom.“ i „Tko može očistiti vlastitu kuću, može očistiti i državu od lopova.“ Unutar upravnog aparata lanac naređivanja spuštao se od višeg prema neposredno nižem zapovjedniku i nije bilo hijerarhijskog „preskakanja“. Cilj takve upravne organizacije bio je da se stvori učinkovit ratni stroj. Svaka vojno-administrativna jedinica od tisuću obitelji dobivala je točno određeni dio državnog zemljišta (nontug ili notugh), a o njegovom iskorištavanju odlučivao je glavni zapovjednik (mingghanu noyan), tj. vojni upravitelj koji je imao ovlasti odlučivati o životu i smrti svih podanika i o njihovoj imovini. Zemlju su kolektivno i trajno uživali svi članovi zajednice. Takva odluka trebala je doskočiti neprestanim klanskim borbama oko teritorija. Dužnost stanovništva svodila se na radnu rentu (kopanje bunara, popravljanje mostova, sudjelovanje u dalekim trgovačkim karavanama, itd.) i plaćanje poreza u vrijednosti dvogodišnje ovce. Takav porez plaćali su kanu ili osobi koju bi kan odredio. Osim toga, plaćali su i poseban porez qubchur za ratne invalide. On je iznosio 1% cjelokupne imovine, tj. na svakih sto ovaca davao se jednogodišnji ovan. 
Što se tiče organizacije uprave na pokorenim područjima, ona nije doživjela veće promjene. Mongoli nisu bili brojčano velik narod te nisu imali dovoljno iskustva sa složenim administrativnim poslovima kakve su poznavali sjedilački narodi. O tome slikovito govori i Ogodejeva mudra misao „da se carstvo može osvojiti na konju, ali da se iz sedla ne može vladati“. Zbog toga su na pokorenim područjima ostavljali domaću upravu koju je nadzirao mongolski upravitelj (darughachi). Međutim, nije bio rijedak slučaj da taj posao obavljaju i puno iskusniji Kinezi, Ujguri te Iranci. Darughachi je bio odgovoran za sakupljanje poreza, regrutiranje vojske, organiziranje poštanske službe i proglašavanje kanovih zapovijedi. Ostali poslovi ostajali su u nadležnosti domaćeg upravnog aparata. Uz darughachi-ja, važna poluga vlasti na pokorenom području bila je vojska. Kako su mongolske trupe napredovale, tako su iza sebe ostavljale manje kontingente vojske (tamma) koji su trebali suzbiti eventualne pobune te nadzirati područje. Najvažnija dužnost pokorenih područja bila je slanje tributa u vrijednosti od 10% cjelokupnih godišnjih prihoda. Od tih davanja bili su izuzeti vjerski vođe, mujezini, liječnici, mrtvozornici, odvjetnici i učenjaci (fr. 9.) Na svim pokorenim područjima poticao se razvoj trgovine, na koju se plaćao porez od 5% (tamghā), gradile su se ceste, oštro se suzbijao kriminal te se provodila tolerantna politika u pogledu religije (fr. 8.)  i kulture. 
Postoji legenda prema kojoj je gola djevojka, potpuno sama, mogla prijeći cijelo Mongolsko Carstvo s punim kovčegom zlata na glavi, bez mogućnosti da doživi i najmanju neugodnost. Slično tome, Polo navodi da su se „psi jedva usuđivali lajati bez dozvole Mongola“. Mnogi vjeruju kako je izuzetna sigurnost državnih granica i teritorija bila baza za razvitak ogromne međunarodne trgovine kakvu nije poznavalo niti Rimsko Carstvo, a što je u prvom redu omogućilo veliki protok znanja i napredak Europe. Uvaženi je engleski znanstvenik Francis Bacon u 17. st. ustvrdio da su barut, kompas i tiskarski stroj tri glavne tehnološke inovacije na kojima je izgrađen suvremeni svijet i Europa. Te tri inovacije, kao i brojna druga tehnološka dostignuća, uvezene su iz Kine u Europu upravo za vrijeme mongolske dominacije. Nakon pada Mongolskog Carstva i uspostave osmanske dominacije, Azija je ponovno postala zatvorena za europske trgovce i misionare sve do novog vijeka.   

2. Pravo i organizacija sudova

2.1. Pravna vrela
U Mongolskom Carstvu postojala su četiri izvora prava: 1. zakonik Jasa, 2. kanove zapovijedi ili jarligh, 3. odluke vrhovnog suda ili kökö debter („plava knjiga“), 4. Džingis-kanove maksime ili bilig („maksima“ ili „mudrost“). Prva tri izvora imala su snagu zakona, a posljednji je bio skup moralnih instrukcija za kvalitetan i uspješan život. Nažalost, nakon pada Carstva svi su se originalni izvori zagubili te postoje samo u fragmentarnom i raspršenom obliku u raznim ljetopisima, naročito u perzijskim, kineskim, sirijskim i arabijskim.

2.1.1. Zakonik Jasa
Velika jasa (Ikh Zasag) nastala je 1206. g. nakon što se Džingis-kan proglasio vrhovnim vladarom. Nije bila jedinstveno djelo, nego je s vremenom nadopunjavana novim zakonima. Vjeruje se da je konačni oblik dobila oko 1229. g., prilikom ustoličenja Ogodeja za novog kana. Od Juvainija doznajemo da je bila  utisnuta na metalne ploče koje su se čuvale u kraljevskoj riznici. Za njeno čuvanje bio je zadužen Džingis-kanov sin Čagataj (fr. 6.). Iako nije bila dostupna za javnost, Juvaini tvrdi da su se njene odredbe dobro znale i slijedile. Nosila je epitet „velika“ jer se odnosila na sve stanovnike novostvorene države, za razliku od „malih“ plemenskih zakona (yassas) koji su vrijedili samo za određena plemena ili teritorij. Imala je osnovne elemente ustavnog, upravnog, vojnog, kaznenog i privatnog prava. Osim što se temeljila na tursko-mongolskim vjerovanjima, tradiciji te običajima, dopunjena je osobnim Džingis-kanovim zakonima. Pravne novine posebno su se ogledale u nepovredivosti kana – što je postojalo i do tada kao običaj (fr. 1., fr. 2., fr. 3., fr. 17., fr. 18.) - zabrani krvne osvete, ropstva (fr. 39.) i otmice žena, te u izjednačavanju položaja sve djece, bila ona rođena od zakonite žene ili konkubine (fr. 35.). Dio društvenih odnosa ostao je nereguliran i prepušten slobodnom djelovanju pojedinaca jer je Džingis-kan smatrao da „probleme gera treba riješiti u geru, a probleme stepe u stepi“. Time se država miješala samo u one odnose koji bi mogli postati uzrokom sukoba među klanovima te u odnose koji su se ticali vrhovne vlasti. Prema Džingis-kanovu shvaćanju, Jasa je za mongolski narod trebala biti lex perpetua valiture. O tome govori i njegova misao: „Budu li potomci, koji se rode nakon 500, 1000 ili 10 000 godina, sačuvali nepromijenjene i neokrnjene običaje i zakone, nebo će im udijeliti svoj blagoslov i pomagati im. Oni će dugo živjeti i uživati radosti života. Ali ne budu li se strogo držali Jase, država će se uzdrmati i raspasti. Ljudi će opet tražiti Džingis-kana, ali ga neće naći.“

Donosimo poznate fragmente Jase:
1.	Neizmjerno Plavo Nebo, koje ravna ljudskim udesom, postavilo je mene gospodarom zemlje. Koga zovnem, taj ima doći; kamo ga pošaljem, ima otići: ubiti svakoga kad mu to naredim.
2.	Nitko se više ne smije zvati Džingis-kan. Njegovo se ime i ime njegovih sinova mora pisati zlatnim slovima - nikako drugačije. Nijedan otpadnik ne smije uzalud izgovoriti kanovo ime.
3.	Pod prijetnjom smrtne kazne zabranjeno je bilo koga titulirati ili proglasiti carem, osim ako ga izrijekom nije izabrao Kuriltaj, vijeće mongolskih prinčeva, kanova, časnika i plemstva. Prilikom oslovljavanja drugih osoba, pa čak i kana, dovoljno je koristiti samo ime. 
4.	Poglavicama naroda i plemena, koja su pala pod vlast Mongola, zabranjeno je nositi dotadašnje počasne naslove. 
5.	Svi Džingis-kanovi potomci, gdje god se nalazili, moraju se na vijest o smrti vladara vratiti u Mongoliju i na Kuriltaju izabrati novog kana.
6.	Provođenje Jase nadzirat će Čagataj.
7.	Podanici su dužni na početku svake godine predstaviti svoje kćeri kraljevskoj obitelji, kako bi ih kan mogao odabrati za sebe ili svoje sinove.
8.	Sve religije imaju biti  poštovane i nijednoj se ne smije pokazivati posebna naklonost.
9.	Vjerski poglavice, propovjednici, redovnici, svećenici svih vjera, mujezini, učenjaci, odvjetnici, liječnici i mrtvozornici oslobođeni su svi javnih daća.  
10.	Kako bi se osigurala potrebna obaviještenost unutar Carstva, organizirat će se poštanski sustav - Jam.
11.	U svakom je slučaju zabranjeno sklapati mir s vladarima, knezovima ili narodima, ako nisu priznali vrhovnu vlast Mongola. 
12.	Svakako treba sačuvati podjelu vojske uz skupine po deset, stotinu, tisuću i deset tisuća boraca. Toj je odredbi svrha da se vojska u najkraćem roku stavi u ratno stanje i stvori jedinstvo zapovjedništva.
13.	Najstrože je zabranjeno vojniku iznevjeriti svoje suborce, svoju desetinu. Desetina ne smije na bojnom polju ostaviti jednoga od svojih ranjenika. Nitko ne smije bježati dok nisu povučene zastave. Nitko ne smije moliti milost ako padne u šake neprijatelju. Nitko ne smije štedjeti živa neprijatelja.
14.	Prije polaska u rat, svaki vojnik prima svoje oružje iz ruku časnika koji je za to određen. Vojnik mora stalno održavati svoje oružje. Prije bitke, časnici moraju ispitati ispravnost oružja. Oružje treba čuvati u skladištima, koja su pod upravom posebnih časnika.
15.	Ako vojnik izgubi dio vojne opreme, kažnjava se smrću.
16.	Ako u bitci, tijekom napada ili povlačenja, nekome padne dio vojne opreme, vojnik koji se nalazi iza dužan je podići ga i vratiti vlasniku. Ako to ne učini, kažnjava se smrću. 
17.	Smrću se kažnjavaju časnici i poglavice koji se ogriješe o svoje dužnosti ili se ne odazovu kanovu pozivu, naročito oni iz udaljenih područja. Ako se mogu ispričati olakotnim okolnostima, moraju to osobno učiniti pred kanom.
18.	Ako visoki vojni zapovjednik počini zločin, mora se predati i pokloniti pred suverenovim poslanikom, čak i ako je taj poslanik nižeg ranga ili je osuđen na smrtnu kaznu.
19.	Pod prijetnjom smrtne kazne zabranjeno je početi pljačku prije nego to dopusti vrhovno zapovjedništvo. 
20.	Da u hordi ne popusti ratna disciplina i sprema, svake zime treba organizirati veliki lov. Zato je u čitavoj državi strogo zabranjeno od ožujka do listopada ubijati divljač, kozoroge, srne, zečeve, divlje magarce i određene vrste ptica. 
21.	Ako tijekom skupnog lova pobjegne životinja, odgovorna će osoba biti išibana, a u nekim slučajevima kažnjena smrću.
22.	Pobijeđenog neprijatelja treba progoniti svom snagom, pljačka ne smije nikoga od toga odvratiti. Plijen treba nakon svršetka bitke pravedno podijeliti.
23.	Kazna smrti stiže svakog vojskovođu i dostojanstvenika koji bez kanova znanja o bilo čemu pregovara s tuđim vladarom.
24.	Mongolske ratnike treba štedjeti, ljudi i konji se ne smiju izložiti prevelikim naporima.
25.	Započeto djelo treba dovršiti do kraja. Rat ne smije prestati dok neprijatelj nije potučen do nogu.
26.	Neka se poštede gradovi i zemlje koji se dobrovoljno predaju.
27.	Žene su dužne obavljati zadaće svojih muževa, ako su oni u vojnom pohodu. 
28.	Nakon povratka iz bitke, vojnici su dužni vršiti određene zadaće za kana.
29.	Onaj tko ne polazi u rat, mora određen rok raditi za državu.
30.	Uhode, krivokletnici, sodomiti i čarobnjaci kažnjavaju se smrću, kao i oni koji se umiješaju u spor između dviju sukobljenih strana kako bi pomogli jednoj, a na štetu druge.
31.	Optuženi se Mongol ne smije proglasiti krivim ako sam ne prizna zločin ili prekršaj, osim ako je zatečen na djelu.
32.	Tko ukrade konja, bika ili nešto ravno tome po vrijednosti, kažnjava se smrću, a tijelo mu treba sasjeći na dva komada. Ta se tjelesna kazna može oprostiti ako krivac plati deveterostruku vrijednost ukradenog predmeta ili preda svoju djecu. Za manje se krađe, već prema vrijednosti ukradenog predmeta, primjenjuje kazna šibanja: sedam, sedamnaest, dvadeset sedam do sedam stotina udaraca. 
33.	U slučaju ubojstva muslimana ili Kineza, počinitelj može otkupiti svoju slobodu. Otkupnina za ubojstvo muslimana iznosi 40 zlatnika, a za ubojstvo Kineza u visini vrijednosti jednog magarca. 
34.	Ako se dvije obitelji žele čvršće povezati brakom svoje djece, a ta su djeca odrasla, onda je dopušten brak između te djece uz pretpostavku da je jedno dijete djevojčica, a drugo dječak. Umru li djeca, bračni ugovor ne gubi vrijednost. 
35.	Žena se treba brinuti za kućanstvo, ona smije slobodno kupovati i prodavati. Muškarac se bavi samo lovom i ratom. Zakon o braku propisuje da svaki muškarac mora kupiti ženu. Muškarac smije uzeti za ženu dvije sestre i držati više konkubina. Brak između prvog i drugog koljena zabranjen je. Sva se djeca smatraju zakonitom. Djeca prve žene uživaju najveća prava, ona nasljeđuju najveći dio imetka. Stariji sin nasljeđuje više nego mlađi, a najmlađem ostaje ognjište. 
36.	Bračna nevjera kažnjava se smrću, krivce treba odmah smaknuti bez obzira jesu li vjenčani. Muž mora vjerovati ženi. Žena se mora pokoravati mužu.
37.	Nakon očeve smrti, sin može raspolagati njegovim ženama, s izuzetkom vlastite majke. Može ih zadržati za sebe ili dati drugima.
38.	Osim zakonitih nasljednika, nitko ne smije koristiti imovinu preminule osobe.
39.	Nijedan podanik Carstva ne smije Mongola držati kao slugu ili roba. 
40.	Da se tuđincima robovima spriječi bijeg, zabranjeno je pod prijetnjom smrtne kazne pružiti im utočište, dati im okrjepe ili odjeću bez dopuštenja njihovog gospodara. Smrću se kažnjava i onaj tko pobjeglog roba ili zarobljenika, ako ga uhvati, ne vrati njegovom gospodaru.
41.	Ako netko pozajmi novac i zatim osiromaši, i tako još dva puta, neka se osudi na smrt. 
42.	Uriniranje u vodu ili pepeo kažnjava se smrću.
43.	Divljači koja služi za prehranu zabranjeno je prerezati grkljan. Takve životinje valja svezati, srušiti na leđa, rasporiti im grudi, a sam  im lovac mora izvaditi srce. Pod prijetnjom smrtne kazne, strogo je zabranjeno klati životinje na muslimanski način.
44.	Dopušteno je jesti krv i utrobu životinja.
45.	Zabranjeno je jesti u prisutnosti drugih ako ih se ne ponudi hranom. Ako je prvo ne kuša sam domaćin, hranu je zabranjeno ponuditi  drugome, čak i ako je domaćin kraljevskog podrijetla, a drugi zarobljenik. Zabranjeno je jesti više od svojih suboraca te prekoračiti preko vatre na kojoj se priprema hrana ili preko zdjele iz koje se jede.
46.	Ako stranac prilikom putovanja prođe pored skupine koja jede, ima pravo pridružiti im se bez pitanja, a oni mu to ne smiju zabraniti.
47.	Zabranjeno je umočiti ruke u vodu. Prilikom njenog grabljenja potrebno je koristiti zdjelu.
48.	Zabranjeno je prati odjeću prije no što postane potpuno prljava.
49.	Zabanjeno je praviti razliku između čistog i nečistog. 
50.	Mongoli se međusobno moraju pomagati, viteški sretati, gladna nahraniti, u nevolji se hrabriti, zajednički podnositi najveće tegobe, a pijanstvo smatrati pitanjem časti. Među njima su strogo zabranjene svađe, ali sve druge narode moraju prezirati i ponižavati, bez obzira na to kakvog su roda njihovi članovi. 
51.	Bogati moraju pomagati siromašnima, niži moraju poštovati više.
52.	Tko ne poštuje prosjake i starije, kaznit će se smrću.
53.	Za vrijeme oluje zabranjeno je kupati se i prati rublje u vodi tekućici. 
54.	Ako netko pljune hranu, treba ga izvesti izvan kampa i kazniti smrću.
55.	Ako netko nogom stane na prag šatora vojnog zapovjednika, kaznit će se smrću.
56.	Najgori je porok Mongola pijanstvo. Pijanica je nalik na čovjeka bez glave. Njemu ne pomaže ni lukavština ni spretnost. Opiti se dopušteno je najviše tri puta na mjesec. Bolje je uopće se ne opijati. Ali tko bi se tome mogao oteti?

2.2. Pojedine grane prava
2.2.1. Obiteljsko i nasljedno pravo
Iako su postojali neki zaostaci iz matrijarhata poput levirata, heterizma i avankulata, mongolska obitelj bila je zasnovana na čvrstim patrijarhalnim načelima. U pravilu, sastojala se od dviju generacija odraslih osoba i djece, tj. unuka. O cjelokupnom domaćinstvu i njegovim članovima odlučivao je muž i otac (fr. 36.) Iako se ne može utvrditi sa sigurnošću, najvjerojatnije je imao pravo donositi odluke o životu i smrti svih osoba koje su se nalazile pod njegovom  vlašću. Osim toga, davao je svoj pristanak na brak, odlučivao je o raspodjeli imovine i imao je pravo fizičkog kažnjavanja. Ako bi prilikom svađe žena sjela na posebno označeno mjesto unutar šatora, tada je muž nije imao pravo udariti. Međutim, treba naglasiti da njegova vlast nije bila despotska i da je postojala međusobna tolerancija među članovima obitelji. Kćeri su izlazile iz vlasti oca prilikom udaje (mordokhu), a sinovi kada bi zatražili svoj dio imovine, u načelu prilikom ženidbe (gerlekü). Nakon njegove smrti očinska vlast prelazila je na udovicu, a nakon njene smrti na najstarijeg sina. U takvom slučaju najčešće bi dolazilo do odvajanja braće koji bi osnivali vlastite konjugalne obitelji.
U srednjovjekovnoj Mongoliji nije postojala čvrsto određena dobna granica punoljetnosti. Smatralo se da je osoba punoljetna kad stupi u brak. Prema običaju, u brak se stupalo s neparnim brojem godina, uobičajeno sa 17 ili 19. Treba imati na umu da su Mongoli tek rođeno dijete već smatrali starim godinu dana. Iako se romantična ljubav spominjala u staroj mongolskoj poeziji i pričama, ona nije bila učestala pojava sve do modernih vremena. Brak je bio stvar dogovora između dviju obitelji koje su pripadale različitim klanovima, najčešće kad su djeca bila još mala (fr. 34.). Endogamija je bila strogo zabranjena, kao i brak između prvog i drugog koljena računano po bilateralnom sustavu srodstva (fr. 35.). Prilikom sklapanja braka za nevjestu se plaćala otkupnina (kalim) koja se određivala individualno, prema materijalnom i socijalnom statusu obitelji (fr. 35.). U slučaju da ženik nije bio sposoban isplatiti kalim,  bio je dužan određeni vremenski period raditi kod nevjestine obitelji. Moglo se kombinirati i oboje. Isto tako, u plaćanju kalima mogli su pripomoći i pripadnici klana davanjem zajma bez interesa. Cijena kalima bila je visoka jer su se žene smatrale vrijednim radnicima u domaćinstvu. Franjevac W. Rubruck zbog toga je zapisao da su vrlo često znale doživjeti i zrelu dob prije nego bi se udale. Nevjestina pak je obitelj bila dužna dati miraz (inj), ali tek nakon što bi brak bio konzumiran. Muž je njime mogao slobodno raspolagati. Iako je bio manji, miraz se kao i kalim davao u stoci, nakitu, krznu, svili, odjeći ili raznim drugim dobrima. On je imao više svrha: bio je djevojčina očevina, imovinska potpora novoj obitelji i jamstvo mužu za ženino ponašanje u braku. Kao i kod plaćanja otkupnine, svi članovi klana sudjelovali su u ceremoniji vjenčanja koja je bila popraćena višednevnom proslavom. Tom su prilikom donosili svoje vino (tarasun) i imali su dužnost ophođenja sa svim pripadnicima drugog klana. 
Iz navedenoga bismo mogli zaključiti da su egzogamni brakovi u prvom redu  bili politička potreba, a ne sredstvo „obogaćivanja krvi“. Teško je očekivati da su Mongoli poznavali načela eugenike, naročito zbog toga što su dopuštali brak između bliskih srodnika (npr. između ujaka i nećakinje). Pored toga, o svrsi braka govori i činjenica da su mogli „sklapati brak“ između mrtve žene i mrtvog muškarca (fr. 34.) Marco Polo to je opisao na sljedeći način: „Ako nekom čovjeku umre sin, on, kad dođe vrijeme da mu se sin ženi - da je živ, pronađe čovjeka, ravna sebi, kome je umrla kćerka te se zajedno orode, dajući mrtvu ženu mrtvom čovjeku. Povodom toga prave slike od papira i spaljuju ih (slike prikazuju umrle). Kad u zraku vide dim, kažu, da papir odlazi na drugi svijet, gdje se nalaze njihova djeca te da se oni smatraju mužem i ženom na drugom svijetu. Nakon toga postaju prijatelji i rodbina, kao da su djeca živa.“ 
Bračna zajednica Mongola bila je monogamnog karaktera., tj. muškarac je mogao imati samo jednu zakonitu ženu (abali gergen ili yeke ekener), dok su se ostale smatrale konkubinama (bagha ekener). Izuzetno je mogao imati dvije zakonite žene ako su one bile sestre (fr. 35.) Svaka žena imala je pravo na imovinu, odnosno na vlastiti šator, odjeću i nakit, a prema nekima i na razvod braka. To pravo mogla je najvjerojatnije koristiti samo u ograničenom broju slučajeva, primjerice ako u braku nije bilo djece. U svim ostalim slučajevima brak je mogao razvesti samo muž jednostranom odlukom. U slučaju kada žena nije bila krivac za razvod imala je pravo zadržavanja miraza. Ako je žena bježala od kuće ili ako nije brinula o domaćinstvu i djeci, miraz je ostajao mužu. U slučaju bračnih razmirica posebnu ulogu zauzimao je stariji član klana (moghanda), te ženikov ujak (naghachu) koji su imali dužnost pomoći bračnom paru. Bračna nevjera kažnjavala se smrću (fr. 36.) Međutim, ona nije uključivala odnose žene s muževim rođacima ili muža sa služavkama vlastitog domaćinstva. Takva odredba najvjerojatnije je štitila obitelj i krvnu čistoću, ali u prvom je redu sprječavala moguće sukobe koji su mogli nepovoljno utjecati na vrhovnu vlast. Tome u prilog govori i prakticiranje heterizma za koji nije postojala državna sankcija. Štoviše, on se čak poticao. Polo je to opisao sljedećim riječima: „Dajem vam riječ da ako stranac ovdje dođe u nečiju kuću dobiva toplu dobrodošlicu. Domaćin svojoj ženi naređuje da učini sve što gost želi. Nakon toga napušta kuću na dva do tri dana te ide za svojim poslom. U međuvremenu gost ostaje s njegovom ženom i čini što mu drago. Čak i liježe s njom u krevet kao da je njegova vlastita žena.“ Heterizam se u Mongoliji zadržao do 17. st. Prema mongolsko-oiratskom zakoniku iz 1640. g. ženi je bilo zabranjeno da odbije provesti noć sa strancem. U protivnom kažnjavala se novčanom kaznom. Iako se preljub strogo kažnjavao, Mongoli prilikom stupanja u brak nisu pridavali veliku pozornost djevičanstvu. 
Iako nisu bile ravnopravne s muškarcima, žene su u mongolskom društvu uživale veliko poštovanje i njihovo je mišljenje često bilo uvažavano. O tome govori i jedan Džingis-kanov bilig: „Ako je žena glupa i lakoumna, bez pameti i bez reda, to je znak da joj muž ima loša svojstva. Ali ako dobro gospodari, goste i glasnike lijepo prima i obilno nahrani i napoji, onda povisuje vrijednost i mužu te mu pred svijetom stvara dobar glas. Dobre muškarce poznaješ po dobrim ženama.“ U muževom odsustvu, brinule su o cjelokupnom domaćinstvu i obavljale su sve poslove koje i muškarci (fr. 27., fr. 35.). Prije uspostave Carstva čak su polazile u rat i brinule o muževom oružju. Toma Arhiđakon o tome piše: „Tatarske su žene, po muškom običaju opasane oružjem, jurile hrabro u bitku kao muškarci, i prema zarobljenim ženama još su strašnije divljale. Ako su vidjele da su neke ljupkije u licu i da bi mogle potaknuti ljubomoru, odmah su ih trgnutim mačem ubijale. Ako su pak vidjele da su neke dobre za služenje, odrezale bi im cijeli nos i nagrdivši im tako lice, određivale im da budu ropkinje.“ Pored toga, imale su pravo na društveni život i posjećivanje vlastite obitelji. Za vrijeme raznih natjecanja i igara, koje su uključivale jahanje, hrvanje te gađanje strijelom i lukom, natjecale su se s muškarcima i bile jednako uspješne. Nakon muževe smrti postajale su glavom obitelji i nastavljale su donositi sve važne odluke o djeci  i kućanstvu. Formalno nisu mogle obnašati dužnost kana, ali su mogle biti regentice (khatun). Za razliku od kineskih žena imale su pravo na preudaju i nije postojala stigma zbog toga. Pri tome je bio raširen običaj levirata. On bi se mogao objasniti nužnošću vođenja brige o lozi umrlog brata, ali još više ekonomskim razlozima koji su podrazumijevali zadržavanje miraza unutar obitelji jer se žena smatrala imovinom za koju je plaćena otkupnina. Međutim, pravo preudaje nakon udovištva najčešće nisu koristile jer su vjerovale da se nakon smrti vraćaju svojim prvim muževima. 
Nakon poroda žene nisu sedam dana ništa radile, nisu se micale i bile su na strogoj dijeti. Sva djeca smatrala su se zakonitom. Međutim, djeca konkubina u pravilu su nasljeđivala manje nasljedne dijelove i nisu mogla obnašati vladarsku dužnost (fr. 35.). To pravo isključivo je pripadalo djeci prve zakonite žene. Ako je otac bio rob, dijete je nasljeđivalo ropski status. Takva djeca nazivala su se unaghan boghul („rob rođen u kući“). Međutim, ta odredba vrijedila je samo za strano stanovništvo jer Mongoli nisu mogli postati robovima (fr. 39.). U Mongoliji je postojala velika briga o nastavljanju loze, ali nikad u tako velikoj mjeri kao u kineskom društvu. Ako je unutar obitelji nestalo muških članova koji bi nastavili lozu, bio je običaj posvojiti dijete krvnih srodnika, ili čak i siroče. Iznimno rijetko događalo se da obitelj ugovara brak kako bi zet promijenio ime i nastavio lozu svoje supruge (japanski običaj mukoyoshi). Osim roditeljskog, postojalo je i srodničko posvojenje, a sam čin posvojenja najvjerojatnije je bio neformalan i nije bilo određenih pretpostavki pod kojima bi se on mogao izvršiti.
Postojalo je samo zakonsko, tj. običajno nasljeđivanje. Oporuke nisu bile poznate. Nasljeđivati su mogli samo sinovi i žene, a kćeri su dobivale svoj dio u obliku miraza, osim ako otac iznimno nije odredio drugačije. Pri tome se velika pozornost pridavala najstarijem (odghan) i najmlađem (odchigin) sinu zakonite žene. U svome djelu O duhu zakona, Montesquieu o tome kaže: „Otac du Halde kaže da je kod Tatara nasljednik uvijek posljednji od muške djece, zato što njegova starija braća, čim postanu sposobna voditi pastirski život, napuštaju kuću s određenom količinom stoke koju im daje otac te odlaze osnovati novi stan. Posljednji od muške djece koji ostaje u kući s ocem, njegov je, dakle, prirodni nasljednik. Čuo sam govoriti da je sličan običaj zapažen u nekim malim engleskim okruzima, još ga se susreće i u Bretanji, u vojvodstvu Rohan, a odnosi se na neplemiće.“ Stariji sinovi dobivali su svoj dio još za očeva života, najčešće u trenutku stupanja u brak. Podjela imovine za očeva života često je bila i nužna kako bi se osigurala bolja skrb i nadzor nad rastućim brojem stočnih grla. Nasljedni dio starijeg sina u pravilu je bio veći nego onaj mlađeg (fr. 35.) Najmlađi sin je i nakon ženidbe nastavljao živjeti s roditeljima te je u času njihove smrti nasljeđivao ognjište i brigu o obiteljskoj vatri (gholomta). Nasljeđivanje ognjišta podrazumijevalo je i nasljeđivanje svih očevih žena, s izuzetkom majke. Njih je sin mogao zadržati za sebe, udati za braću ili dati kraljevskoj obitelji (fr. 37.) No, otac je umjesto najmlađeg mogao odabrati i nekog drugog sina, ako mu je taj bio omiljeniji. Ako bi otac podijelio imovinu i nakon toga osiromašio, mogao je tražiti od sinova jednu na pet životinja koje im je dao. U slučaju da nije bilo živih sinova ili majke, imetak su nasljeđivale kćeri, odnosno njihovi muževi. U krajnjem slučaju gdje je cijela obitelj bila mrtva, imetak je pripadao ocu pokojnika ili ocu pokojnikove žene. Ako niti oni nisu bili živi, onda je nasljedstvo pripadalo klanu. Osim zakonitih nasljednika, nitko nije smio koristiti imovinu preminule osobe (fr. 38.)

2.2.2. Stvarno i obvezno pravo
Mongoli nisu poznavali privatno vlasništvo (khubi) nad nekretninama. Zemlju su kolektivno uživali svi članovi zajednice, a ona je u prvom redu pripadala vladaru koji ju je mogao zadržati za sebe ili dati na uživanje vlastitim potomcima i generalima uz pravo ubiranja poreza. Svaka vojno-upravna jedinica od tisuću obitelji dobivala je točno određeni dio državnog zemljišta, a o njegovom iskorištavanju odlučivao je glavni zapovjednik (mingghanu noyan). Takvo stanje ostalo je do kraja 16. st. kada su se s pojavom budizma počele javljati ideje o privatnom zemljištu hrama. Privatno vlasništvo postojalo je samo na pokretninama koje je pojedinac stekao u lovu ili ratu, a ostala dobra, kao što su stoka i šatori, činila su obiteljsko vlasništvo. Ono je načelno pripadalo cijeloj obitelji, a njezin predstavnik bio je najstariji muški član domaćinstva. Nakon smrti muža tu je ulogu mogla preuzeti udovica. Što se tiče založnih prava i služnosti, ona su Mongolima najvjerojatnije  ostala nepoznata. 
Kao i kod drugih naroda na sličnom stupnju društvenog i materijalnog života, obvezno pravo nije doseglo visok stupanj razvijenosti. O tome govori i činjenica da Mongoli u načelu nisu imali vlastite riječi koje bi pokrivale to pravno područje, nego su ih preuzimali iz kineskog i ujgurskog jezika. Najviše ugovora odnosilo se na poslove kao što su darovanja, razne kupoprodaje, posudbe i zajmovi. Međutim, institut zajma se nikad nije snažno razvio zbog toga što su Mongoli ubiranje kamata (kölüsüten mönggü: „slatki srebrnjak“; keütei-joos: „novac koji ima sinove“) smatrali nemoralnim. Tom djelatnošću su se stoga najviše bavili Ujguri koji su se nazivali örtög („visoke kamate“). U slučaju nevraćanja duga zajmoprimci nisu padali u dužničko ropstvo, ali ako su tri puta zaredom osiromašili i oštetili zajmodavce kažnjavali su se smrću (fr. 41.). S obzirom na to da su Mongoli bili stočarski narod, vjerujemo da su poznavali kesim i suponu.
Sklapanje ugovora i prijenos vlasništva odvijao se neformalno, davanjem „svete riječi“ te izvođenjem simboličnih radnji poput pijenja kumisa iz iste čuturice.  Svjedoci pri tome nisu bili bitan dio posla. Budući da su Mongoli bili nepismeni, nisu postojale pisane forme ugovora, nego su se oni isključivo temeljili na danoj riječi koja se strogo poštovala. O tome svjedoči stara mongolska izreka koja kaže: „Bolje slomiti kost, nego reputaciju!“  

2.2.3. Kazneno pravo
Mongolsko kazneno pravo nije se odnosilo na sve stanovnike Carstva jednako. Velika pozornost pridavala se tome tko je žrtva, a tko počinitelj. Primjerice, za ubojstvo Kineza plaćala se manja naknada nego za ubojstvo muslimana (fr. 33.). Isto tako, krađa konja iz kraljevskog stada teže se kažnjavala od ubojstva običnog civila jer se takav zločin smatrao napadom na državu. Iako rijetko, neki su počinitelji bili potpuno izuzeti od kažnjavanja. Takve osobe imale su status darkhana i u pravilu su činile najuži krug kanovih suradnika. Titula darkhana  stjecala se velikom zaslugom zbog koje su njeni nositelji bili oslobođeni svih poreza, u svako doba dana mogli su ulaziti u kraljevski šator i obraćati se kanu, u bitkama su zadržavali sav plijen, zapovijedali su trupama, obnašali visoke dužnosti, imali puno robova i stoke te im je devet puta moglo biti oprošteno zločinstvo koje se kažnjavalo smrću. Takve povlastice vrijedile su za sljedećih devet generacija jer su Mongoli broj devet smatrali sretnim.  
Mongoli su poznavali kolektivnu odgovornost, osobito za vojne prekršaje. Zbog toga je uz počinitelja mogla biti kažnjena cijela vojna jedinica ili njegova obitelj. Prof. Riasanovsky tvrdi da nije postojalo subjektivno načelo krivnje (culpa) te da su kazni podlijegala djeca i mentalno bolesni ljudi. Međutim, iz nekih napisa mogli bismo donijeti i drugačiji zaključak. U Tajnoj povijesti Mongola postoji priča o tome kako je Ogodej spasio život jednom muslimanu koji se kupao u potoku: „Jednom je s Čagatajem, koji je kao vrhovni čuvar Jase pazio da je svi strogo poštuju, pošao na konju u šetnju i naišao na jednog muslimana kako se na potoku pere prema propisima Kurana. Budući da je Jasa branila pranje u vodi tekućici, htio je Čagataj tome čovjeku odmah odrubiti glavu. Ali Ogodej je zapovjedio da ga zatvore i tek sutradan izvedu na stratište. Noću ga je pozvao sebi i uputio ga neka se na sudu brani da mu je u potok pao dukat, sav njegov imetak, a on ga je tražio. Sud je dao istražiti njegov iskaz i doista su na onom mjestu našli dukat, koji je Ogodej potajno bacio u vodu prije nego su se udaljili. Sad je veliki kan donio pravorijek da u svakom slučaju treba doduše poštovati zakon, ali kako je taj čovjek bio toliko siromašan da je zbog  te sitnice stavio na kocku i  svoj život, dao mu je još deset dukata da se više nikad ne mora ogriješiti o propise Jase...“
Kazna je imala svojstvo odmazde te se njome postizala specijalna i generalna prevencija. Tri glavne kazne bile su smrt, šibanje štapovima ili knutom i izgon. Sakaćenja nisu bila poznata. Za razliku od pritvora, zatvor je najvjerojatnije postojao samo za pripadnike kraljevskog klana. I o tome govori jedna od Džingis-kanovih maksima: „Ako netko od našeg klana povrijedi zakone Jase, neka se verbalno opomene; ako to učini ponovno, neka mu se pobliže objasne posljedice njegova ponašanja; ako to učini po treći put, neka ga se pošalje na zabačeno mjesto Baljuin-Khuljur. Kada se vrati odande, bit će pažljiv. Ali ako se ne urazumi, neka ga se baci u okove i stavi u zatvor. Ako iz zatvora izađe dobrog karaktera i razuman, svi sretni i zadovoljni. A ako ne, neka se sastanu njegovi srodnici i odluče što moraju učiniti s njim.“ Smrću se kažnjavala krađa, ubojstvo, izdaja, vojni prijestup, čaranje, uhođenje, špijuniranje, narušavanje privatnosti, fizičko pomaganje jednoj od stranaka u sporu, kupanje u rijeci, uriniranje u vodu ili pepeo, lažno svjedočenje, pomaganje zarobljenicima bez dozvole gospodara, nepoštivanje starijih i prosjaka, pljuvanje hrane, stajanje na prag vojnog zapovjednika, klanje životinja na islamski način, ubijanje divljači u vrijeme lovostaja,  sodomija, homoseksualni odnosi, preljub i razni drugi delikti (fr. 3., fr. 13., fr. 15., fr. 16., fr. 17., fr. 19., fr. 20., fr. 21., fr. 23., fr. 30., fr. 32., fr. 33., fr. 36., fr. 40., fr. 41., fr. 42., fr. 43., fr. 52., fr. 53., fr. 54., fr. 55.). Iako je smrtna kazna bila propisana za velik broj nedjela, suvremenici toga doba navode kako su ona bila vrlo rijetka te da su Mongoli bili izuzetno moralan narod. To slikovito dočarava Carpinijev zapis prema kojem su Mongoli svoju imovinu držali na otvorenom i nisu je zaključavali pred ostalim članovima društva. Aristokratski članovi društva prilikom pogubljenja nisu smjeli ispustiti krv jer su Mongoli vjerovali da se u njoj nalazi duša. Za takve slučajeve koristili su strangulaciju (gušenje tetivom luka ili hrpom platna) ili slamanje kralježnice. Polo navodi zanimljiv primjer prema kojem je Kublaj-kan jednog svog rođaka „stavio na ćilim i tresao tamo-amo dok nije umro“. Umjesto smrti, Jasa je dopuštala i obeštećenje u deveterostrukoj vrijednosti ukradene stvari (fr.32.). Šibanjem su se kažnjavali manji prijestupi poput sitnijih krađa, pranja odjeće ako nije bila potpuno prljava, grabljenja vode rukama, preskakanja vatre na kojoj se pripremala hrana, neobzirnog ophođenja s gostima ili nuđenja hrane bez prethodnog kušanja (fr. 32., fr. 45., fr. 46., fr. 47., fr. 48.). Prema Tajnoj povijesti Mongola takvi su se prekršaji kažnjavali s tri do 37 udaraca, a prema Polu sa 7 do 107 udaraca. 
Osim sustava kazni, u mongolskom kaznenom pravu postojao je i onaj koji se odnosio na sustav nagrada. Pomaganje unesrećenom članu klana nagrađivalo se određenom naknadom, dok se s druge strane odbijanje istog kažnjavalo. U Jasi postoje jasne odredbe koje potiču takvu solidarnost (fr. 13., fr. 16., fr. 39., fr. 40., fr. 45., fr. 46., fr. 50., fr. 51.). Međutim, sustav nagrada i kazni bolje je razrađen (ili bolje rečeno poznat) u kasnijim mongolskim zakonicima koji su nastali nakon pada Carstva. Primjerice, prema mongolsko-oiratskom zakoniku iz 17. st., spašavanje čovjeka od neprijatelja nagrađivalo se dvama konjima i oklopom; spašavanje stoke od zvijeri ili lopova nagrađivalo se jednom životinjom na svakih pet spašenih životinja, odnosno jednom na svakih deset ako se pritom nije upotrijebila sila; nepružanje pomoći kraljevskom članu obitelji tijekom bitke kažnjavalo se smrću. Takve odredbe proizašle su iz potrebe za klanskom solidarnošću koja se posebno razvijala tijekom skupnih lovova i ratova. Prof. Riasanovsky zbog toga smatra da neke naše najveće moralne vrijednosti potječu iz vremena rodovsko-plemenske organizacije društva.

2.2.4. Običajno pravo
Dio društvenih odnosa nije bio reguliran Jasom, nego stoljetnim običajima (yosun) i tabuima (chigerlel) koji su bili uobličeni pod snažnim utjecajem šamanizma i siromašnog pastoralnog života. Mnogi od njih i danas žive u mongolskom društvu. Prema njima bilo je zabranjeno: igrati se vatrom, dodirivati je nožem ili sjeći drva u njenoj blizini; nožem uzimati meso iz zdjele; oslanjati se na bič ili njime dodirivati strijele; uzdama udarati konje (Mongoli čak nisu koristili niti mamuze); unositi uzde u tuđu kuću; tući tuđe pse, čak i u obrani; hvatati i ubijati mlade ptiće; ubijati zmije; uperivati oružje u druge, čak i ako se radi o igračkama; dodirivati ženinu ili hrvačevu odjeću; prilaziti kampu s desne strane; pri prodaji ili razmjeni konja predati uže kojim se konj vodio do trenutka prodaje; lomiti kosti jedne o druge; prolijevati mlijeko po zemlji; mokriti pod šator; dodirivati oružje ženi koja ima menstruaciju, itd. Sankcija za nepoštivanje takvih odredbi mogla je biti smrtna kazna, šibanje ili moralni prijezir. 

2.3. Sudovi i sudski postupak
Izvori ne spominju da je prije Džingis-kana postojala ikakva sudska organizacija ili procesna pravila. Sporovi su se rješavali privatno prema nepisanom običajnom pravu, a za zlodjela izvan klana primjenjivala se krvna osveta. 
Nakon uspostave Carstva Džingis-kan je uveo određene novine te je utemeljio ured vrhovnog suda (gurderein zarguu). Vrhovni sudac (yeke jarghuchi) birao se iz reda kraljevske obitelji ili keshiga. Njegova je nadležnost bila vezana za pravilnu primjenu zakonika te rješavanje težih sporova, posebno onih u koje su bili umiješani članovi kraljevske kuće ili stranci. Međutim, vojni prekršaji visokih generala i članova keshiga ostali su u nadležnosti kana (fr. 17., fr. 18., fr. 23). Presude vrhovnog suca bilježile su se u posebnu knjigu s plavim koricama (kökö debter) te su služile kao vrsta precedentnog prava za niže razine. Osim toga, vrhovni sudac imao je pravo neposrednog uvida i utjecaja na sve postupke koji su se vodili u Carstvu i nitko nije mogao mijenjati njegove odluke, čak niti sam kan. Na nižim sudskim razinama sudački posao obavljali su vojni upravitelji koji su se nalazili na čelu jedinica od 10, 100, 1000 i 10 000 domaćinstava. Njih su obvezivale odluke vrhovnog suda  i zakoni Jase. Međutim, njihovo suđenje bilo je više upravnog karaktera. Iako je krvna osveta bila zabranjena, kazna za velik broj delikata i dalje je ovisila o volji pojedinaca, osobito u slučajevima kada je počinitelj uhvaćen in flangranti (npr. preljub, krađa, uriniranje u vodu ili pepeo, pljuvanje hrane, stajanje na šatorski prag vojnog zapovjednika…) 
O sudskom postupku nema puno podataka. Neki postupci pokretali su se po službenoj dužnosti, osobito kad su bila ugrožena državna dobra (fr.18.), a dio je bio prepušten volji sukobljenih strana (fr. 30.). Rubruck je o tome dao izuzetno zanimljiv zapis: „Prema njihovim pravnim običajima, nitko se ne smije fizički miješati u spor dviju sukobljenih strana, čak niti otac ne smije pomagati sina; ali ako se jedna strana osjeti slabijom, ima se pravo požaliti kraljevskom sudu. Ako je nakon toga druga strana takne, kažnjava se smrću. Tužitelj istoga trena, bez odugovlačenja, mora otići na sud.“ Nakon saslušanja, koja su bila otvorena za javnost, nitko se nije mogao optužiti osim ako nije sam priznao ili ako mu se krivnja nije dokazala racionalnim sredstvima, materijalnim dokazima i svjedocima (fr. 31.). Za osudu je najvjerojatnije bilo potrebno troje svjedoka. O tome govori i Džingis-kanova maksima: „Ako o nekoj stvari ili događaju postoje tri ista svjedočanstva, onda se o njoj može govoriti. U suprotnom, ona nema čvrsto uporište.“ Lažno svjedočenje ili optužba kažnjavalo se smrću. Ako su postojale snažne indicije i ako je okolina za određenu osobu tvrdila da je lošeg karaktera, mogla se primijeniti i tortura.“ Ordalije („božji sud“) nisu bile poznate. Nakon osude, Mongolu su se oduzimali pojas i šubara koji su bili simbol slobode, a tek se onda izvršavala kazna. Prema odluci kana zločinac se mogao i pomilovati. Tome u prilog govori i sljedeća priča: „Jednom je Čagataj predložio Ogodeju da se natječu tko će brže trčati. Već su bili pripiti. Čagataj je pobijedio. Sutradan je sa svim svojim časnicima došao pred bratov šator i zamolio ga da mu sudi, jer se okladom i time što ga je pretekao ogriješio o dužno mu poštovanje. Htio je svoju kaznu, pa bila ona šibanje ili smrt. Ogodeja je ganula ta pretjerana pokornost starijega brata, nježno ga je ukorio, ali je Čagataj izjavio da će oproštenje primiti samo onda kad budu obavljene sve formalnosti propisane za pomilovanje zločinca. Bacio se ničice pred carskim šatorom, ponudio vladaru pokajnički dar: devet puta devet konja – trkača i tražio da suci javno proglase, neka sav svijet čuje, da je kan svome bratu Čagataju poklonio život...“ 

2.4. Organizacija pravosuđa na pokorenim područjima
Isto kao i uprava, sudstvo Carstva za vrijeme Džingis-kana bilo je organizirano prema dualističkom načelu. Narodi na osvojenim područjima i dalje su zadržavali vlastitu organizaciju sudova i nastavljali koristiti domaće pravo, posebno u pogledu privatnopravnih sporova. Muslimani su nastavili koristiti šerijatsko pravo, Rusi Russkayu Pravdu, a Kinezi T'ai-ho zakonik koji je nastao za vrijeme dinastije Chin (1122.-1215.)  Međutim, posebno je bilo važno da odredbe tih zakona ne proturječe Jasi. Zbog toga su muslimanima bila zabranjena obredna pranja, halal klanja i javna molitva koja se smatrala oblikom vjerskog fanatizma. Prema mišljenju Juvaini-ja, bez obzira na takve zabrane šerijat i Jasa često su bili kompatibilni. Kod Kineza su neka prava čak bila proširena, tako da je za vrijeme Kublaj-kana bio dozvoljen levirat. Dualizam pravosuđa objašnjava se time što Mongoli nisu imali prikladne pravne institute za sjedilačka društva koja su bila na višem stupnju razvoja. To se posebno ogledalo kod Kineza i Iranaca koji su imali jako razvijenu poljoprivredu, trgovinu, obrtništvo i  manufakture.
U slučaju da je na pokorenom području Mongol počinio zločin, sudili su mu domaći sudovi, ali uz nazočnost mongolskog službenika. To je posebno vrijedilo za teške povrede javnog poretka (ubojstva, pljačke, razbojništva, krivotvorenja novca). Međutim, manji dio slučajeva sudili su posebni mongolski sudovi. Takvi slučajevi odnosili su se na privatnopravne sporove i na državne poslove kao i na obavljanje službenih dužnosti. U pogledu toga, na području Irana djelovali su yarghu sudovi koji su svoje sjedište imali u svim značajnijim gradovima, ali su prema potrebi bili i mobilnog karaktera. Nema zapisa o tome koja su pravila primjenjivali takvi sudovi u svojim postupcima, ali vjeruje se da su imali dosta slobode prilikom svoga djelovanja i da su izvršavanje kazni mogli prepuštati i trećima. 
Što se tiče pravosuđa, do većih promjena na pokorenim područjima (naročito u Kini, a malo manje na prednjoazijskom području) došlo je tek u drugoj polovici 13. st. nakon odvajanja Carstva na četiri faktično nezavisna ulusa. 

3. Jam – poštanska služba

Kako bi ubrzao prijenos obavijesti i robe, Džingis-kan je 1206. g. utemeljio izrazito brzu i efikasnu poštansku službu Jam, no ona je u potpunosti institucionalizirana tek za Ogodejeva života (fr.10). Ideju za njeno pokretanje  preuzeo je od Kineza. Na početku je Jam služio samo za vojne i državne potrebe, a kasnije se njime počelo služiti i civilno stanovništvo. Na svakih 40 kilometara uz karavanske putove nalazila se postaja s 15 - 500 konja o kojima su brinuli posebni službenici - jamchi. Hranu i ostale potrepštine za životinje bilo je dužno namiriti okolno stanovništvo. Osim konjušara, stražara i konja svaka postaja imala je i jednog pisara koji je točno popisivao sve putnike i robu koji su se kretali karavanskim putovima. Ti putnici mogli su na postajama unajmljivati konje ili vojnu pratnju za osobne potrebe. Kraljevski kuriri (ilchis) koji su prenosili obavijesti bili su u stanju dnevno prevaliti i po 400 kilometara. Kako bi izdržali takve napore čvrstim su povezima zamatali glavu, prsa i trbuh. Bili su prepoznatljivi po bijelom remenu urešenom praporcima. Zvuk s praporaca odzvanjao je s velikih udaljenosti što je ubrzavalo pripremu za doček glasnika i promjenu konja. Prilikom toga sa sobom su nosili posebne pločice (paiza) načinjene od drveta, srebra ili zlata, koje su im služile kao legitimacija na postajama. Na njima su bili ugravirani lik tigra ili orla te njihov društveni status i zadaća. Nije bio rijedak slučaj da konji prilikom takvih napora uginu. Ako bi se to dogodilo, kuriri su na temelju paize imali pravo oduzeti svježeg konja bilo kome na putu prema odredištu. Potrebe Jama bile su ispred potrebe pojedinca i nitko se nije usudio uskratiti to pravo. Na kraju puta bili su obilno nagrađivani i poštovani. Osim što je Jam bio izvanredna poštanska služba, njegova raširenost pretvorila ga je u vrhunsku špijunsku službu koja je raspolagala brojnim podacima. Od Pola saznajemo da je za vrijeme Kublaj-kana Jam raspolagao s 300 000 konja i 10 000 objekata. Mnogi smatraju da je poštanska služba, uz vojsku, bila najbolje organizirana institucija unutar Carstva. Uz male promjene, Jam se zadržao u Mongoliji sve do 1940. godine.

4. Vojska

Bez imalo sumnje možemo reći da je vojska bila najvažniji dio društva u Carstvu. Kada govorimo o njoj, zapravo govorimo o mongolskom narodu. Vojna obveza bila je određena za sve slobodne muškarce od 17. do 60. godine života. Čak i one obitelji koje su imale jedno muško dijete bile su primorane poštovati tu odredbu. Izuzetak od toga činili su propovjednici, redovnici, svećenici svih vjera, mujezini, učenjaci, odvjetnici, liječnici i mrtvozornici (fr. 9.). Broj vojnika mobilizirao se prema potrebi, pri čemu su u pomoć priskakale i vazalne vojske. Kanova tjelesna garda (keshig) bila je jedini oblik stajaće vojske. Nju je činilo 10 000 najelitnijih boraca. Muškarci koji nisu služili u vojsci bili su dužni odraditi određenu količinu dobrotvornog rada za državu (fr. 28., fr. 29.). Vojska nije dobivala redovnu plaću, nego se ona temeljila na ratnom plijenu. Takvu logiku slikovito objašnjava Juvaini: „Tako dugo dok nisu gladni, lavovi neće loviti ili napadati životinje.“ Pored toga, Carpini je zapisao da se Mongoli nisu borili radi novca, nego radi slave, kako bi uspostavili monarhiju koja će donijeti mir na cijeloj Zemlji. U raspodjeli plijena vojnici su imali jednaka prava kao i generali. Izuzetak su činile žene koje su se isticale po svojoj ljepoti. One su prvo morale pripasti kanu, a on je kasnije odlučivao o njihovoj sudbini.  Pljačka i podjela plijena nije smjela početi prije kanova ili generalova odobrenja (fr. 19, fr. 22., fr. 25.). Za ratne invalide plaćao se poseban porez, qubchur, koji je iznosio 1% cjelokupne imovine. 
Što se tiče rodova, vojska se temeljila na konjici koja se dijelila na teško i lako oklopljenu. Teška konjica, predviđena za blisku borbu, bila je naoružana kopljem, sabljom (imali su je samo časnici i najbogatiji vojnici), sjekirom i buzdovanom, a laka konjica lukom i strijelom. Pored toga, svaki vojnik morao je sa sobom voditi pet do deset rezervnih konja, što mu je omogućavalo da na dan prijeđe i po 120 - 160 kilometara. Osim konjice, Mongoli su imali i jedinice za osvajanje utvrda, jedinice za gradnju mostova, izviđačke jedinice te artiljeriju. Pješaštvo i mornarica bili su uvedeni tek u kasnijem razdoblju za vrijeme Džingis-kanovih nasljednika. Svaki vojnik morao je sam izraditi svoje oružje, odnosno o svojem trošku. Ono se čuvalo u posebnim skladištima pod nadzorom časnika (khorchi ili göröchi) (fr.14.). Iako su imali vojne akademije u kojima su učili o različitim tehnikama držanja opsada, o upotrebi jurišnih ljestava i vreća s pijeskom te o sastavljanju i iskorištavanju golemih štitova, Mongoli su razvili posebnu obuku ratovanja tijekom  lovne aktivnosti (nerge). Lov je bio vrlo važna aktivnost regulirana i propisana zakonom koja je služila za upoznavanje oružja, ratne taktike te vojnih manevara i organizacije (fr. 20., fr. 21.). 
Vojska je bila organizirana prema dekadskom sustavu, identično kao i administracija, a postrojbe je činilo 10 (arban), 100 (djaghun), 1000 (mingghan) i 10 000 (tumen) vojnika (fr. 12.). Zapovjednike tumena i mingghana osobno je birao kan, a zapovjednike nižih jedinica birali su vojnici između sebe. Nakon Džingis-kanovih reformi i uvođenja meritokracije, mongolsko društvo postalo je izuzetno mobilno. Bez obzira na godine i porijeklo, svaki sposobni ratnik imao je priliku napredovati u karijeri, čak i do najviših činova. Želja za plijenom i mogućnost laganog napredovanja u vojsci bili su glavni motivi nepoštedne borbe mongolskih ratnika. Na bojnom polju, glavne jedinice bile su mingghan i tumen. Lanac zapovijedanja išao je od kana do generala tumena, a od generala preko hilijarha, stotinara i desetara do običnih ratnika. Takvim ustrojem vojske svaki viši zapovjednik zapovijedao je desetorici nižih zapovjednika, odnosno vojnika. Takva organizacija nije bila Džingis-kanova inovacija, nego je ona postojala od antičkih vremena. Njena svrha bila je da se u najkraćem mogućem roku stvori jedinstvo zapovjedništva, a samim tim da se osigura brza mobilizacija. 
Pod prijetnjom smrtne kazne, niti jedan vojnik nije smio tražiti premještaj ili se sam prebaciti u drugu jedinicu. Dezerterstvo se također kažnjavalo smrću. Al-'Umari opisao je to na sljedeći način: „Ako za vrijeme bitke pogine 999 vojnika i jedan pobjegne, kaznit će se smrću jer nije ostao s vlastitom jedinicom; jedini izuzetak je ako se vrati kao pobjednik.“ Pored toga, unutar jedinice postojala je i kolektivna odgovornost (fr. 13.). Primjerice, ako su dva do tri vojnika postigla moralnu ili stratešku prednost, morala su biti podržana od svoje jedinice. Ako bi članovi jedinice u takvom slučaju odbili pomoći, kažnjavali su se smrću. Smrtna kazna bila je propisana i za gubitak vojne opreme (fr. 15.). Ako bi u bitci, tijekom napada ili povlačenja, nekome pao dio vojne opreme, vojnik koji se nalazio iza bio je dužan podići ga i vratiti vlasniku (fr. 16.). Ako to nije učinio, kažnjavao se smrću. Vojno pravo bilo je izuzetno strogog karaktera zbog važnosti održavanja discipline u vojsci koja je bila temelj opstanka države (fr. 17.). Ipak, mongolski ratnici uživali su i veliko poštovanje te se strogo pazilo da ih se što manje izlaže ratnim naporima i pogibeljima (fr. 24.). Poznata je jedna Džingis-kanova maksima koja govori o tome:  „Ne postoji junak jednak Yesun-Beyu, niti čovjek spretan kao on. Ne poznaje ratne teškoće i misli da svatko može imati njegovu izdržljivost. Ipak, drugi ne mogu toliko izdržati. Stoga Jesun-Bej nije sposoban biti zapovjednik vojnih jedinica. Samo čovjek koji osjeća glad i žeđ i prema tome razabire osjećaje drugih može biti zapovjednikom, kako vojska i konji ne bi patili od gladi i žeđi. Pohod i njegove teškoće moraju biti u proporciji sa snagom najslabijih vojnika.“
Vrlo je teško odrediti koliko je mongolska vojska bila brojčano jaka, i koliko je ta brojka, ako se uopće i može utvrditi, bila stalna s obzirom na neprestane ratove. Iz Tajne povijesti Mongola dalo bi se iščitati da je 1206. g., nakon osnutka Carstva,  ratni stroj brojio 105 000 konjanika, a 1227. g. nakon Džingis-kanove smrti, prema Rashid al-Dinu, 129 000. Međutim, u nekim izvorima se pojavljuju i posve drugačiji podaci. Juzjani tvrdi da je mongolska vojska 1219. g, u trenutku napada na Horezmijsko Carstvo, brojila 700 - 800 tisuća konjanika. Bez obzira na ovakve proturječnosti, mi bismo se ipak priklonili umjerenijim brojkama koje se kreću između 100 i 200 tisuća konjanika. Mongoli su imali veliku vojsku, pogotovo kada uzmemo u obzir europske srednjovjekovne države, ali niti blizu koliko njihovi neprijatelji. Primjerice, vojska horezmijskog šaha procjenjuje se na 400 000 vojnika, dok se kineska vojska procjenjuje na vrtoglavih dva milijuna, uz civilno stanovništvo od preko 100 milijuna. Usprkos tome, Mongoli su uspjeli izvojevati mnoge velike pobjede koje u prvom redu duguju svojem karakteru, snažnoj ratničkoj kulturi i odgoju, vičnosti oružju, željeznoj disciplini, lukavoj taktici te izvanrednom smislu za organizaciju. Dokaz tome je i to što su prvi veći poraz doživjeli tek 1260. godine u Palestini od posebno uvježbane mamelučke vojske koju je vodio bivši mongolski vojnik Baibar. Mnogi vojni stručnjaci 20. stoljeća, uključujući Rommela i generala Pattona, bili su fascinirani mongolskom vojskom, držeći je prethodnicom modernih oružanih snaga. Poradi toga, Juvaini se zasigurno opravdano pitao: „Koja vojska na svijetu može biti ravna mongolskoj vojsci?“
Prilikom pohoda, Mongoli su svojim neprijateljima davali samo jednu mogućnost - da se predaju ili da budu pokoreni (fr. 11., fr. 23.). U slučaju dobrovoljne predaje dopuštali su neprijateljima da zadrže vlastita dobra, dignitet i slobodu, te da postanu mongolskim vazalima čije su glavne dužnosti bile plaćanje poreza i davanje vojske za ratne potrebe (fr. 26.). Generalima koji se ne bi držali takvog naputka skidao se čin. U slučaju neprijateljskog opiranja, mongolski osvajači primjenjivali su radikalne metode. Često bi poubijali većinu civilnog stanovništva i cjelokupnu domaću aristokraciju, kako bi dali primjer drugima ako učine isto. Uništenjem aristokracije uveli bi kaos u neprijateljske zemlje, koji se mogao osjećati i po nekoliko desetljeća, zbog toga što nije bilo nikoga da organizira vlast i vojsku, a samim tim i otpor prema osvajačima. Prawdin navodi da je „prema Džingis-kanovoj taktici, prvi udarac u neprijateljsku zemlju morao izazvati stravu, nametnuti dojam nemoći, u kojoj je svaki otpor besmislen“. Prilikom vršenja čistki jedan dio stanovništva, najčešće pismoznanaca, filozofa, liječnika, inženjera i obrtnika, imali su običaj ostaviti na životu i uključiti u vlastite redove, a drugi dio ostaviti u pokorenim gradovima kako bi mogao širiti priče o mongolskoj brutalnosti, ili ih koristiti kao živi štit u daljnjim opsadama. Kako su te priče najčešće bile prenošene usmenom predajom, vjerujemo da su često bile preuveličane. Ipak, teško je opovrgnuti činjenicu da je za vrijeme mongolskih provala, tijekom 13. i 14. st., stradalo između 30 - 60 milijuna civila i vojnika, gotovo koliko u Drugom svjetskom ratu. Unutar tih statistika najgore je prošla Kina na koju otpada (prema našoj procjeni) najmanje dvije trećine svih mongolskih žrtava.  
Mongoli su svoje pokolje opravdavali malobrojnošću vlastite populacije u odnosu na neprijateljske narode. Takvim pokoljima bio je cilj osigurati stabilnost mongolske vlasti, eliminirati nove pobune i samim tim u budućnosti sačuvati živote mongolskih vojnika te dati opomenu ostalim neprijateljima koji nisu bili spremni na predaju. Moralnost takvog ratnog pristupa zasigurno je otvorena za diskusiju, ali nitko ne može osporiti da je takav pristup bio učinkovit. Od antike pa do današnjice slične metode terora i psihološke manipulacije koristili su i mnogi drugi narodi, i u pogledu toga Mongoli ne mogu biti nikakav izuzetak. Primjerice, sjetimo se potpunog uništenja Kartage od strane Rimljana u 3. punskom ratu (149.-146. pr.Kr.) ili kada je bizantski car Bazilije oslijepio 15 000 bugarskih vojnika (1014. g.). Pri tome je na svakih 100 zarobljenika ostavio jednog pojedinca s jednim zdravim okom koji je ostalih 99-ero potpuno slijepih trebao odvesti kući. Prilikom zauzimanja Antiohije 1098. g.  i Jeruzalema 1099. g., bez obzira na dob i spol, križari su mučki poubijali velik broj muslimanskog i židovskog stanovništva. Frederick Barbarossa, koji je jedan od najvećih njemačkih povijesnih heroja, prilikom zauzimanja Cremone u sjevernoj Italiji 1160. g. koristio je živu djecu za punjenje katapulta i gađanja zidina. Osim toga, ratnim je zarobljenicima odsjekao glave i nabacao ih ispred neprijateljskih zidina. Za vrijeme Peloponeških ratova (431. - 404. g. pr. Kr.) spartanski vojskovođa Lisandar odrezao je desne ruke svim atenskim zarobljenicima i poslao ih kući u Atenu. Prilikom osvajanja Milesa dao je pobiti osam stotina građana koji su mu se predali jer im je obećao da će ih spasiti i zaštititi. Tom je prilikom kazao „da se djeca zabavljaju kockama, a ljudi obećanjima“. Aleksandar Veliki tijekom svog pohoda prema Aziji i Africi palio je sve oko sebe. Tu je svoju odluku ovako tumačio: „Dok se protivnici moraju brinuti za svoj goli život, dotle neće napadati moju vojsku.“ Ne treba izostaviti ni slučaj kad su Arapi u 8. st. zapalili aleksandrijsku knjižnicu koja je sadržavala preko 700 000 knjiga.
S obzirom na to da su azijske zemlje oduvijek brojale više stanovnika nego Europa i ostali dijelovi svijeta, azijski su ratovi bili daleko veći po broju žrtava. Tome u prilog govori i činjenica da se od dvadeset najvećih ratnih katastrofa koje su se dogodile u povijesti čovječanstva pola dogodilo u Aziji, od toga šest isključivo na području najmnogoljudnije Kine: An Shi pobuna (33 - 36 milijuna žrtava), Dungan pobuna (8 - 12 milijuna žrtava), Taiping pobuna (20 - 30 milijuna žrtava), mančurijsko osvajanje dinastije Ming (25 milijuna žrtava), Pobuna žutog turbana (3 - 7 milijuna žrtava) te Kineski građanski rat (1 - 3 milijuna žrtava). Međutim,  izolirane analize samog broja poginulih nedostatne su za dobivanje cjelovite slike o brutalnosti pojedinih ratova. Sveobuhvatniju sliku daje nam analiza stope smrtnosti, odnosno omjer broja žrtava i cjelokupnog stanovništva nekog teritorija na kojem se vodi rat.   Stopa smrtnosti dokazuje da su ratovi jednako pogubni bez obzira na teritorij i nacije koje ga vode te da je broj žrtava u srazmjeru s ukupnim brojem stanovništva. Primjerice, tome u prilog govori i da je za vrijeme Tridesetogodišnjeg rata (1618.-1648.), u kojem su sudjelovale sve tadašnje europske sile, stradalo oko 11.5 milijuna ljudi, što je bilo oko 20% cjelokupnog europskog stanovništva toga vremena. Usporedbe radi, sličan postotak populacije stradao je i za vrijeme mongolskog osvajanja Irana. 
Zbog toga možemo zaključiti da Mongoli u svojim ratnim pohodima nisu bili okrutniji od ostalih naroda tijekom povijesti – samo mnogo uspješniji.

VI. Usporedba s drugim narodima

Sličnu sliku preddržavnog života vidjeli smo i kod drugih naroda na tom stupnju razvoja: u Grka je to bilo potkraj 2. tisućljeća pr. Kr., u Rimljana sredinom 8. st. pr. Kr., u Ilira i Kelta u 4. st. pr. Kr., u Germana u 1.st., u Slavena i Anta 
početkom 6. st., u američkih Indijanaca tijekom 19. st., a u nekih azijskih naroda početkom 20. st. Zajednička obilježja svima su im bila: 
1. barbarstvo kao stupanj materijalnog razvoja društva; 
2. pleme ili klan kao nositelj cjelokupnog društveno-političkog života. Klan je bio patrijarhalan sa snažnom vlašću oca i muža, koja je išla do odlučivanja o životu i smrti. Pripadnici klana nosili su isto ime, štovali zajedničkog pretka i bogove, kolektivno uživali zemlju, osvećivali vlastite pripadnike, arbitrirali između sukobljenih strana i zajednički nastupali u ratu; 
3. blaga raslojenost društva s izdvajanjem plemenske aristokracije; 
4. pojava patrijarhalnog ropstva sačinjenog od ratnih zarobljenika kao posljedica viška proizvoda; 
5. primjena običajnog prava; 
6. vojna demokracija koja je podrazumijevala plemensku skupštinu svih ratnika, plemensko vijeće rodovskih starješina i plemenskog poglavicu koji je imao vojne, sakralne i sudske funkcije. 
Bila je to slika općih mogućnosti toga vremena.
Prilikom nadrastanja rodovsko-plemenske organizacije i stvaranja države Mongoli su prošli slične faze kao i neki od gore navedenih naroda (npr. Grci, Rimljani, Langobardi, Franci, Poljaci, itd.) Te se faze ogledaju u slabljenju moći klana i plemena, a jačanju vladarske pozicije vojnog poglavara. U pravilu, ta pozicija ojačala je u onom trenutku kada su se za to stvorili pogodni društveni, materijalni i politički uvjeti. Pri tome treba napomenuti da neke od tih država nisu krenule istim putem političkog života. U prvom redu zbog različitih materijalnih i političkih uvjeta, ali i društvenih čimbenika ( kao što su volje, interesi, ukusi i težnje pojedinih ličnosti) koji su oblikovani političkim, pravnim, filozofskim i religioznim shvaćanjima određenog društva. F. Engels o tome najbolje govori u pismu J. Blochu iz 1890. godine: „Kada pak netko to izvrće u tom smislu da je ekonomski momenat jedini koji određuje, onda on pretvara taj stav u apstraktnu, apsurdnu frazu koja ništa ne kaže. Ekonomsko stanje je osnova, ali različiti momenti nadgradnje - politički oblici klasne borbe i njeni rezultati - ustavi, koje donosi pobjednička klasa nakon dobivene bitke itd. - pravni oblici, a pogotovo refleksi svih tih stvarnih borbi u mozgu učesnika, političke, pravne, filozofske teorije, religiozna shvaćanja i njihov dalji razvoj u sisteme dogmi - sve to također utječe na tok historijskih borbi i određuje u mnogim slučajevima pretežno njihov oblik. Tu postoji uzajamno djelovanje svih tih momenata, u kojem se konačno ekonomsko kretanje probija kao nužnost kroz sve to mnoštvo slučajnosti.“ Tako su, primjerice, Grci u početku državnosti krenuli putem aristokratske republike, Franci putem patrimonijalne kraljevine, a Mongoli putem meritokratske centralističke monarhije. Međutim, koliko god ti oblici bili različiti, oni su u svom sadržaju imali i određene sličnosti, jer se državno-pravni sustav ne može doživljavati dogmatski i voluntaristički, tj. kao nepovijesna pojava koja je sama sebi svrhom te kao puko sredstvo neograničene volje. 
Što se tiče prava, ono je kod Mongola bilo razvijeno sukladno društvenim i materijalnim uvjetima života. „Zakoni vrlo tijesno ovise o načinu na koji razne nacije priskrbljuju sredstva za život. Narodu koji prianja trgovini i pomorstvu potreban je opširniji kodeks zakona negoli onomu koji se zadovoljava obrađivanjem svoje zemlje. Ovomu je potonjem, pak, potreban opsežniji kodeks zakona negoli narodu koji živi od svojih stada, a njemu je pak potreban veći kodeks zakona negoli narodu koji živi od lova.“ S obzirom na to, mongolsko pravo bilo je siromašnije nego pravo sjedilačkih naroda. Naročito u području stvarnog, obveznog i nasljednog prava. Pored toga, neki teoretičari nastojali su dokazati da je Jasa bila daleko stroža i okrutnija od ostalih starovjekovnih i srednjovjekovnih zakonika. Međutim, kazne koje je ona propisivala nalazimo i drugdje (npr. u Hamurabijevu zakoniku, Drakonovu zakoniku, Zakoniku XII ploča, salijskom zakoniku, židovskom zakoniku, kineskim zakonicima, šerijatu, novovjekovnim zakonicima,  itd.) Njih treba prosuđivati u okvirima toga vremena, a posebno u okvirima nastanka države. Iako država i pravo mogu egzistirati kao samostalne pojave, između njih postoji relativna povezanost i uvjetovanost, tako da država djeluje i živi u „omotaču“ prava, a pravo u „omotaču“ države.  Kako bi se stvorio što čvršći „omotač“ za novostvorenu državu, koja je prilikom svog nastanka prošla teške „porođajne muke“, Džingis-kan je izdao stroge i nemilosrdne zakone, posebno u pogledu zaštite vrhovne vlasti. Zbog toga su, primjerice, mnogi manji prekršaji protiv države bili strože kažnjavani od teških delikata usmjerenih na obično stanovništvo. Nadalje, strogost tih zakona proizašla je iz potrebe da se zaštite i druga dobra koja su u kontekstu toga vremena i prostora omogućavala preživljavanje. Tu naročito mislimo na ljudski život koji se nije promatrao samo kao moralno dobro, nego i kao sredstvo opstanka zajednice, te na životinjsko blago koje je imalo viševrsnu ulogu i utjecaj na ritam cjelokupnog života. Ono je služilo za dobivanje sirovina, transport, hranu, ratovanje, lov i zabavu. Iako su takva dobra i u suvremenom svijetu izuzetno važna, njihova važnost ne može se uspoređivati s onime što su značila u siromašnom mongolskom društvu gdje je svaki dan predstavljao novu borbu za golu egzistenciju. 
Iz navedenoga vidimo da su Mongoli u mnogočemu bili slični drugim narodima. Međutim, kod njih se javljaju i dvije posebnosti koje ne nalazimo nigdje drugdje, ili tek u blažem obliku. To je razrađeni sustav nagrada i kazni te poseban položaj žene unutar društva. Sustav nagrada i kazni proizašao je iz potrebe za klanskom solidarnošću, koja se razvijala tijekom ratne i lovačke aktivnosti. Spašavanje tuđeg života ili imovine nagrađivalo se odgovarajućom naknadom, dok se s druge strane odbijanje istog kažnjavalo šibanjem te čak  smrću ili izgonom. Takve se odredbe kod sjedilačkih naroda nisu razvile, najvjerojatnije zbog drugačijih odnosa u proizvodnji, koji su omogućavali akumuliranje većih viškova i dulje zadržavanje na određenom prostoru, rezultat čega je bio manji broj ratova i migracija. Iako je otac i muž imao velike ovlasti unutar obitelji, mongolske žene imale su daleko veće slobode nego žene u staroj Grčkoj, Rimu, Kini, Koreji, islamu, ili drugim euro-azijskim zemljama. Imale su pravnu i poslovnu sposobnost te pravo sudjelovanja u društvenom životu, a mogle su imati i vlastitu imovinu. U slučaju odsutnosti muža, vršile su i njegove dužnosti. Nakon muževe smrti imale su pravo na preudaju te su dobivale očinsku vlast koja im je davala pravo da odlučuju o cjelokupnom domaćinstvu i djeci. To pravo uključivalo je i obnašanje regentskih dužnosti. Posebno je zanimljiva činjenica da su prije uspostave Carstva polazile u rat rame uz rame s muškarcima. 
Znanost još uvijek nije razjasnila takve slobode. Držimo da su one bile posljedica materijalnih uvjeta, odnosno nomadskog načina života i velike mobilnosti društva, koja je za sobom povlačila niz faktora koji su odlučno utjecali na nestalnost i odsutnost muškarca unutar društva. Naime, nomadi teško priskrbljuju hranu jer nema razvijene poljoprivrede, a pored toga stočarstvo daje skromne i neredovite prinose. To povlači za sobom cjelovremenu odsutnost muškarca koji, kao fizički snažnije biće od žene, neprestano tumara lovištima ne bi li pronašao dodatnu hranu i osigurao životna sredstva. Budući da je lov opasna aktivnost, on često i strada. O ženi ne može brinuti netko drugi jer i taj mora loviti i jer se i sam nalazi u svakodnevnoj životnoj opasnosti. Isto tako, i ratovi i pljačke učestaliji su kod nomada nego kod sjedilačkih naroda zbog većeg nedostatka životnih sredstava. Kako muškarci ginu, a egzistencijalne potrebe ostaju iste, u ratovanje se uključuju i žene, a to opet dodatno pridonosi njihovoj ravnopravnosti. Pored toga, na položaj mongolske žene utjecao je i Džingis-kanov svjetonazor. O tome svjedoči i činjenica da je prije uspostave Carstva preljub bio kažnjiv smrću samo za ženu, a kasnije i za muškarca. 
Proučavajući položaj žene kroz povijest uočili smo da je ona uživala veća prava i privilegije u siromašnim nomadskim društvima i u društvima s izraženom vojničkom kulturom, u kojima su ratne ili druge opasne aktivnosti bile svakodnevica i stalnost, a muškarac samim tim prolaznost i nestalnost. Pored Mongola, primjer za to  su i Sparta i siromašno kamerunsko pleme Baka ili Bayaka. Neki su veće poštovanje žena u Sparti objašnjavali kasnijom prevlašću patrijarhata. S obzirom da neki teoretičari pojavu patrijarhata dovode u neposrednu vezu s pojavom privatnog vlasništva, čini nam se da bi u tom slučaju takvo uređenje bilo svojstvenije siromašnijoj Ateni. Što se tiče kamerunskog plemena Bayaka, kod njega se javlja gotovo ravnopravan položaj žene s muškarcem. Žena jedino ne može obnašati vladarsku dužnost. Slično kao i Mongoli, Bayake žive nomadskim načinom života, a glavne gospodarske aktivnosti svode im se na lov, ribolov, sakupljanje plodova i uzgoj sitne stoke. 

VII. Zaključak

Smatramo da su srednjovjekovni Mongoli postali žrtve brojnih predrasuda i preuveličavanja zbog: 
1.)	svojih pohoda u kojima su, kao najmoćnija vojska srednjeg (a vjerojatno i starog vijeka), često djelovali zastrašujuće i devastirajuće. Međutim, pri tome treba imati na umu da njihova osvajanja nisu predstavljala krvožedni san, puku želju i karijerizam. Iza njih su se skrivali snažni gospodarski i politički ciljevi koji su trebali osigurati stabilnost države i vlasti od vanjskih presezanja i spletkarenja te namaknuti egzistencijalna sredstva, koja siromašna Mongolija nije mogla ponuditi u dovoljnoj količini. Svaka vlast teži biti što stabilnija, čvršća i dugotrajnija. U pogledu toga, Mongoli nisu bili nikakav izuzetak pa njihove pokolje treba sagledavati u okvirima životnih, tj. povijesnih okolnosti. Brojčano slabiji i s malo iskustva u vođenju uprave, bili su, čini se, „primorani“ na rješenja prema kojima se cilj, odnosno stabilnost vlasti (pa i opstanak naroda), postiže nemilosrdnim sredstvima. Međutim, iako se ne može opravdati, iz istih razloga ta ista politika nije bila strana niti drugim osvajačkim narodima tijekom povijesti. Zbog toga možemo reći da Mongoli nisu bili ništa okrutniji u svojim osvajanjima od ostalih naroda toga vremena – samo su bili mnogo uspješniji; 
2.)	vlastite ratne propagande, koja je bila sastavni dio ratne taktike i kojoj je bio cilj demoralizirati neprijatelja te ga prisiliti na prijevremenu kapitulaciju. Tom taktikom „pametnog ratovanja“ služe se sve vojske svijeta, ali je ona kod Mongola bila neobično razvijena zbog njihove malobrojnosti i svakodnevnosti oružanih sukoba;
3.)	propagande imperijalističkih naroda, koji su u novom vijeku željeli kolonizirati bogata područja Azije, a da se pri tome lukavo prikažu kao uljuđeni spasitelji, a ne kao surovi eksploatatori. Toj su propagandi dodatno pogodovala pojedina kvaziznanstvena istaživanja koja su Mongole neutemeljeno pribijala na stup srama;
4.)	nepoznavanja i nerazumijevanja mongolske povijesti i kulture, čemu je u velikoj mjeri „kumovala“ iskrivljena društvena svijest, koja je vrlo često sklona objektivnu činjenicu različitosti pretvarati u subjektivnu konstrukciju nejednakosti. Svakodnevni život Mongola bio je otežan brojnim poteškoćama - nerazvijenom poljoprivredom, siromaštvom, nomadskim načinom života kao i  teškim geografskim i klimatskim uvjetima – posljedica čega je bila formiranje kulture drugačije od ostatka svijeta. Kako je trava svake doline drukčija, tako su i običaji svake zemlje različiti, kaže stara mongolska izreka. Pri tome mnogi zaboravljaju da nije važno kakvi su ti običaji sami po sebi, nego zadovoljavaju li u dovoljnoj mjeri potrebe društva. Međutim, i u toj različitosti Mongoli su imali brojne sličnosti s drugim narodima, naročito u državno-pravnom smislu. Ponajviše zbog toga što se državno-pravni sustav ne može doživljavati dogmatski i voluntaristički, tj. kao vječna, nepromjenjiva, nepovijesna pojava koja je sama sebi svrhom niti kao puko sredstvo neograničene volje.
Mongoli su živjeli na niskom stupnju gospodarskog života. Nerazvijeni odnosi u proizvodnji, nedostatak poljoprivrede, opće siromaštvo te prevladavajuća nomadska i pastoralna kultura, imale su za posljedicu slabu razvijenost privatnog prava, kako imovinskog, tako i obiteljskog. Kolektivno vlasništvo nad zemljom, manjkavo obvezno pravo, nepoznavanje oporuke, patrijarhalno uređenja klana i snažna očinska vlast, svjedoče o toj nerazvijenosti i nužnosti življenja u većim društvenim formacijama kako bi se mogli svladati svakodnevni egzistencijalni izazovi života. Napadi pljačkaša, ratovi, glad i potreba za sezonskim migracijima zbog novih ispaša bili su samo neki od njih. Posljedično tome, egzogamski patrijarhalni klan (a u krajnjoj osnovi pleme) kao veća društvena jedinica, na čijem se čelu nalazio sposobni starješina s vojnom, upravnom, sudskom i vjerskom funkcijom, nametnuo se kao osnova društvenog života. Istu formu, s blago izmijenjenim sadržajem, nalazimo i kod drugih naroda kao posljedicu sličnog društveno-gospodarskog života. Primjerice, kod Grka i Rimljana kao nosioca zapadne civilizacije, Kineza kao istočne, zatim Germana, Slavena, Iraca, Škota, ali i ostalih naroda diljem Europe, Azije, Afrike, Australije i Amerike.
Prilikom nadrastanja klanske organizacije i stvaranja države Mongoli su prošli slične faze kao i većina drugih naroda. Te faze ogledaju se u slabljenju moći klana i plemena, a jačanju vladarske pozicije vojnog poglavara. U pravilu, ta pozicija ojačala je u onom trenutku kada su se za to stvorili pogodni društveni, materijalni i politički uvjeti. Prema našem mišljenju, prelazak u državnu organizaciju i njeno jačanje, kod Mongola je obilježilo nekoliko faza. Na samom početku došlo je do razvoja materijalnih uvjeta čija je posljedica bila rodovsko-plemenska organizacija društva. Rodovsko-plemenska organizacija društva podrazumijevala je postojanje takvih proizvodnih odnosa koji su dovodili do stalnih ratova, čiji je cilj bio namirenje egzistencijalnih sredstava. Zbog ratova i zaštite od njih, došlo je do formiranje manje skupine od nekoliko klanova, a unutar nje posebno mjesto zauzeo je Džingis-kan kao najsposobniji vojni vođa. Ta grupa nije raspolagala „vanjskom suverenošću“ jer nije imala dovoljan broj vojnika, dok je „unutarnja“ bila tek blago razvijena i odnosila se samo na društvene odnose koji su se ticali svih grupa unutar nje. Sve češći i snažniji pohodi s vremenom su doveli do sve većeg koncentriranja i grupiranja ljudi. Velik broj ljudi istovremeno je osigurao veliku ratničku moć, što je omogućilo da grupa počne raspolagati „vanjskom suverenošću“ i na međunarodnom planu nastupa kao „jednaka s jednakima“. Međutim, iako je bila povezana zajedničkim ciljem, ona još uvijek nije raspolagala i čvrstom „unutarnjom suverenošću“ jer je vrhovna vlast bila labavog karaktera. Pored toga, klanovi su zbog nomadskog načina života, koji ih nije trajno vezao za zemlju, mogli u svakom trenutku svojom voljom napustiti plemensku konfederaciju. Asimilacijom i krvnim povezivanjem društvenih grupa tijekom određenog vremenskog razdoblja, ali i javljanjem ideje o odanosti nekoj većoj organizaciji od rodovsko-plemenske, došlo je do sve veće povezanosti cjelokupne skupine. Takva ideja rodila se pod utjecajem izvana, od naroda (Ujgura, Kineza) koji su bili na višem stupnju razvoja, ali ponajviše se rodila iz potrebe da se zaštite materijalni interesi i spriječe budući sukobi. Tada je na čelo skupine zasjeo Džingis-kan kao potvrđeni vojni vođa, i njegovi vjerni suborci kao najsposobniji članovi grupe, a samim tim i kao članovi koji znaju što je najbolje za njihovu zajednicu. Da bi osigurali jaku središnju vlast i zaštitili javna dobra, postali su nepovredivi te su reformirali postojeće društvo, pri čemu je poseban naglasak bio na stvaranju novih zakona koji su u svojoj osnovi bili mješavina običajnog prava i osobnih Džingis-kanovih novina. Takve reforme išle su u korist čitavog društva i u njima se očituje društveni ugovor, koji je formalno bio sklopljen u trenutku davanja zakletve vjernosti. Za dodatno učvršćenje vlasti poslužila je religija, kao instrument ideologije, koja je imala za cilj prikazati novostvorenu vladavinu kao božju volju. Nakon spajanja svih tih elemenata, cjelokupna grupa počela je konačno raspolagati i „unutarnjom suverenošću“, što označava rođenje mongolske države. Nakon što je došlo do dodatnog uobličavanja političkih institucija i jačanja središnje vlasti,  državu su zaslugama svoga oca nastavili voditi Džingis-kanovi potomci kao „najsposobnija krv“, ali i kao oni kojima će bogovi biti skloni jednako kao i njihovom ocu. Bila je to društvena logika toga vremena. 
Na cjelokupan razvoj društva, a posebno prava i države, utječu osim materijalnih čimbenika, tj. ekonomske strukture društva, i subjektivni društveni čimbenici, volje, interesi, ukusi i težnje pojedinih ličnosti, koji su oblikovani političkim, pravnim, filozofskim i religioznim shvaćanjima određenog društva. Srednjovjekovno mongolsko pravo, sadržano u Džingis-kanovoj Jasi, nije niti malo odstupalo od takvog određenja. Običaji, kao zbir iskustva više generacija, činili su glavninu zakonika. Slikovito rečeno, Jasa je bila zasnovana na „otačkom ustavu“. Zbog nagle promjene prirode vlasti, tj. jačanja središnje vlasti u osobi kana, Džingis-kan je bio prisiljen u zakonik uvesti i određene pravne novine. Njihov je cilj bio oslabiti moć klana, osnažiti položaj kana te unijeti disciplinske mjere u vojsku koja je bila temelj opstanka svake starovjekovne i srednjovjekovne države. Zbog toga su takve nadopune bile dominantne na području javnog prava, tj. ustavnog, upravnog, vojnog i kaznenog. Međutim, treba naglasiti da se država miješala samo u one društvene odnose koji su bili od njenog osobitog interesa. U pravilu, za nepoštivanje odredbi Jase primjenjivale su se tri kazne: smrt, šibanje i izgon. Bez obzira na to što je smrtna kazna bila poprilično raširena, čak i za „manje“ prijestupe protiv običajnih tabua, Jasa nikako nije bila mnogo različitija od ostalih zakonika starog i srednjeg vijeka. Primjerice, starozavjetni židovski zakoni, Hamurabijev zakonik, Salijski zakonik, feudalni pa čak i novovjekovni zakonici, nepobitno govore u prilog tome. Razlog tome je što pravo služi kao „omotač“ za novostvorenu državu, koja u svome stvaranju prolazi teške „porođajne muke“, ali i njegova svrha da zaštiti društvena dobra, koja su u kontekstu toga vremena i prostora osiguravala preživljavanje. Pored toga, ne treba izostaviti ni pravnu tradiciju, koja je u pogledu kaznenog prava izuzetno konzervativna te se opire naglim promjenama. Što se tiče privatnog prava, ono je uglavnom bilo regulirano ozakonjenim stoljetnim običajima, koji su ponikli u specifičnim socio-ekonomskim okolnostima. Zakoni vrlo tijesno ovise o načinu na koji razni narodi priskrbljuju sredstva za život. Narodi koji se isključivo bave stočarstvom, a samim tim i žive nomadskim načinom života, ne iziskuju toliko opširan kodeks zakona koliko narodi koji se bave pomorstvom, trgovinom i zemljoradnjom, jer ne stupaju u toliko složene društvene odnose. S obzirom na to, mongolsko privatno pravo (u prvom redu stvarno, obvezno i nasljedno) bilo je siromašnije nego pravo sjedilačkih naroda. Tome svjedoči nepostojanje založnih prava, služnosti, oporuke, itd. Upravo je to bio glavni razlog zbog kojeg Džingis-kanov zakonik nije mogao zadovoljiti potrebe te izvršiti veliki utjecaj na sjedilačka društva, npr. kinesko, rusko ili iransko. Pokoreni su narodi zbog toga i dalje nastavljali primjenjivati vlastito pravo koje je odgovaralo njihovoj zbilji. Blaži utjecaj osjetio se tek na području javnog prava. Taj utjecaj možemo svesti na autokratsko jačanje središnje vlasti i administracije, te na reforme na području kaznenog prava, posebice u pogledu ujednačavanja kaznenopravnih odredbi Jase s kaznenopravnim odredbama pokorenih naroda. Tako su, primjerice, kod muslimana bila zabranjena halal klanja i obredna pranja. Iz navedenoga proizlazi da su Mongoli u mnogočemu bili slični drugim narodima. Međutim, kod njih su postojale i dvije posebnosti koje ne nalazimo nigdje drugdje, ili tek vrlo rijetko. To je, kao što je već rečeno, razrađeni sustav nagrada i kazni te poseban položaj žene unutar društva. Sustav nagrada i kazni proizašao je iz potrebe za klanskom solidarnošću, a povlašten položaj žena iz Džingis-kanovih svjetonazora te iz činjenice nestalnosti i odsutnosti muškaraca unutar društva.
Bez obzira na to što je Mongolsko Carstvo bila čvrsta vojno-autokratska tvorevina, s koncentracijom vlasti u rukama kana i kešiga - njegove tjelesne garde, ono je u mnogočemu, ili barem djelomično, naginjalo suvremenoj državi. Pseudoparlamentarna nadležnost Kuriltaja, vladanje konsenzusom, kodificirano pravo, diplomatski imunitet, meritokratska načela vlasti, vjerska i kulturna tolerancija, zaštita okoliša i životinja (međutim, smatramo da su odredbe koje su se ticale klanja životinja bile krajnje degradirajuće), ukidanje ropstva (ali samo unutar mongolskog naroda), promoviranje univerzalne pismenosti, prvi internacionalni poštanski sustav, poticanje trgovine, građenje cesta te upotreba papirnatog novca, najveća su njegova dostignuća. Međutim, pored svih tih prednosti, ne možemo da ne ukažemo i na neke njegove nedostatke. Teritorij se može osvojiti na konju, ali se njime ne može vladati iz sedla. Stoga kao jedan od ključnih problema vidimo nesofisticiranu upravu (s izuzetkom Jama i domaće uprave) koja nikad nije dosegla briljantnost vojne organizacije. Upravne su poslove na novostečenim agrarnim područjima zbog toga, najčešće, obavljali  iskusniji strani upravitelji - Kinezi, Ujguri ili Iranci. Nadalje, loše strane Carstva vidimo i u slabijoj razvijenosti pravosudnog sustava, prepuštanju određenih društvenopravnih odnosa u ruke pojedinaca,  zakoniku koji nije bio dostupan za javnost, pravnoj diskriminaciji određenih naroda (posebno Kineza),  slaboj pismenosti te nepostojanju nasljednog načela prilikom izbora novog kana. Isto tako, smatramo da su mongolska nastojanja da se zaštiti njihova tradicija i suzbije vjerski fanatizam, u određenom broju slučajeva išla pretjerano daleko. Tu u prvom redu mislimo na zabrane koje su muslimanima negirale pravo na sastavni dio njihove vjere i kulture.
Na samom kraju možemo zaključiti da su Džingis-kanovi Mongoli daleko od mitova koje smo spomenuli u uvodu. Uspjeli su uspostaviti obrasce društvenog, državnog i pravnog života koji su bili primjereni duhu njihovog vremena, prostora i mogućnosti. Svojim pohodima uspjeli su izmijeniti kartu Euroazije i utjecati na mnoge narode u političkom, demografskom, gospodarskom i vjerskom smislu. U pravnom smislu to im nije pošlo za rukom, osim s blagom iznimkom na području javnog prava, zbog specifičnog nomadskog načina života koji nije bio primjenjiv na sjedilačka agrarna društva. Ipak, kada se uzmu u obzir brojne nedoumice, neistraženost ovog područja i podijeljeni stav javnosti, vjerujemo da će mongolska povijest,  a samim tim i njihova država i pravo, u budućnosti biti predmetom brojnih i sadržajnih rasprava.  

VIII. Zahvale

Najdublje izraze zahvalnosti upućujem svojim roditeljima, sestri Kseniji, bratu Dejanu i šogoru Leu, koji su mi pružili veliku moralnu i financijsku podršku, ne samo tijekom pisanja rada, nego i tijekom dugogodišnjeg školovanja. Bez njihove pomoći ovaj rad nikad ne bi bio ostvariv, baš kao ni ostali moji uspjesi. Izuzetno sam zahvalan i svojoj djevojci Ani koja je strpljivo i nesebično podnosila moju zaokupljenost radom i koja mi je svojom ljubavlju i pažnjom bila svakodnevna motivacija i inspiracija. Pored toga, od svega se srca zahvaljujem Pravnom fakultetu u Zagrebu te cjelokupnoj Katedri opće povijesti prava i države na čelu s doc. dr. sc. Zrinkom Erent-Sunko, koja mi je predano i nesebično pomagala brojnim savjetima i sugestijama. Njezina stručnost,  pristupačnost i strpljenje sa studentima veliki su mi uzor i poticaj u radu te se nadam da ćemo i u daljnjoj budućnosti uspješno i prijateljski surađivati. Posebne izraze zahvalnosti želim uputiti i asistentu Luki Gašparoviću, koji nažalost više nije s nama, ali ćemo ga zauvijek nositi u svojim srcima. Također se zahvaljujem i prof. Ivanu Obadiću na nekoliko vrijednih savjeta. Zahvaljujem i prof. Sonji Delimar te prof. Saši Kresojeviću na velikoj pomoći oko lekture i prijevoda teksta. Nikako ne mogu, a da ne zahvalim i svim znanstvenicima koji su se požrtvovno i predano bavili mongolskom poviješću i kulturom. Isto tako, zahvalnost dugujem  i svim hrvatskim velikanima Pravne povijesti poput F. J. Speveca, L. Margetića, Š. Kurtovića, M. Horvata, H. Sirotkovića, K. Bastaića i drugih, koji su svojim znanstvenim radom utabali i olakšali put mlađim generacijama. Na samom kraju, zahvaljujem i svim prijateljima te kolegicama i kolegama na poticajnim riječima i iskrenim čestitkama. 
Svima onima koji će na bilo koji način, u bilo kojoj prigodi, u bilo kojoj mjeri rabiti znanja ovog rada, želim brzo i uspješno napredovanje u karijeri.

IX. Literatura

Knjige i slična izdanja:
1.) Alinčić, Mira. Hrabar, Dubravka. Jakovac-Lozić, Dijana. Korać Graovac, Aleksandra. Obiteljsko pravo, III. izmijenjeno i dopunjeno izdanje, Narodne novine d.d., Zagreb, 2007.
2.) Arhiđakon, Toma. Historia Salonitana, Književni krug Split, Split, 2003. 
3.) Beuc, Ivan. Čepulo, Dalibor. Margetić, Lujo. Hrvatska pravna povijest u europskom kontekstu , Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2005.
4.) Cvitanović, Leo. Svrha kažnjavanja u suvremenom kaznenom pravu, Hrvatsko udruženje za kaznene znanosti i praksu, Ministarstvo unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Policijska akademija, Zagreb, 1999.
5.) De Hartog, Leo. Genghis Khan, Barnes&Noble Books, New York, 1999. 
6.) Engels, Friedrich. Porijeklo porodice, privatnog vlasništva i države, Kultura, Biblioteka Marksizma-Lenjinizma, Zagreb, 1950.
7.) Erent-Sunko, Zrinka. Atenske demokratske institucije i njihov odraz na socijalne pojave (6.-4. st. pr.n. e.), Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2007.
8.) Erent-Sunko, Zrinka. Pravni položaj žene kroz povijest i suvremeno europsko obiteljsko pravo, Pravni fakultet u Zagrebu, Zagreb, 2004.
9.) Grubišić, Ksenija. Kregar, Josip. Ravlić, Slaven. Sekulić, Duško. Uvod u sociologiju, prof.dr.sc. Josip Kregar, Zagreb, 2008.
10.) Horvat, Marijan. Rimsko pravo, Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, 2007.
11.) Horvat, Marijan. Bastaić, Konstantin. Sirotković, Hodimir. Rječnik historije države i prava, Zagreb, 1968.
12.) Jagchid, Sechin. Hyer, Paul. Mongolia's culture and society, Westview Press, Boulder, Colorado, 1979.
13.) Jojić, Ljiljana. Matasović, Ranko. Hrvatski enciklopedijski rječnik, Novi Liber, Zagreb, 2003.
14.) Juvaini, Ata- Malik. Genghis Khan: The History of the World Conqueror,  Manchester University Press, Manchester, 1997.
15.) Karčić, Fikret. Komparativna pravna historija: predavanja i pravni tekstovi, Pravni fakultet Univerziteta u Sarajevu, Sarajevo, 2007.
16.) Kovačec, August. Hrvatska opća enciklopedija, svezak 7: Mal-Nj, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb, 2005.
17.) Krivić, Mario. Anegdote o slavnim ljudima, Založba Mladinska knjiga, Ljubljana – Zagreb, 1991.
18.) Kukuljević-Sakcinski, Ivan. Borba Hrvatah s Mongoli i Tatari, Knjižara Mučnjak i Senftleben, Zagreb, 1863.
19.) Kurtović, Šefko. Hrestomatija opće povijesti prava i države: Stari i srednji vijek, Autor i Pravni fakultet u Zagrebu, Zagreb, 1999.
20.) Kurtović, Šefko. Opća povijest prava i države, Knjiga prva: Stari i srednji vijek, prof. dr. sc. Šefko Kurtović, Zagreb, 2005. 
21.) Lane, George. Daily Life in the Mongol Empire, Hackett Publishing Company, Inc., Indianapolis/Cambridge, 2006.
22.) Lister, R.P. Genghis Khan, Cooper Square Press, New York, 2000.
23.) Machiavelli, Niccolò. Vladar, Nakladni zavod Globus, Zagreb, 1998.
24.) Margetić, Lujo. Antika i srednji vijek: studije, HAZU, odjel za bizantologiju, Pravni fakultet Sveučilišta u Rijeci, Zagreb, 1995.
25.) Margetić, Lujo. Opća povijest prava i države, Pravni fakultet Sveučilišta u Rijeci, Rijeka, 1998.
26.) Marston, E. T., Painter, D. G., Skelton, A. R. The Vinland Map and the Tartar Relation, Phoenix Press, Inc., Connecticut, 1995. 
27.) Marušić, Ante. Martić, Mirko. Sociologija, Panorama, Zagreb, 1967.
28.) Matić, Vladan. Šesta klima: Beleške o putovanju po Mongoliji, Geopoetika, Beograd, 2003.
29.) Montesquieu, Charles-Louis de Secondat. O duhu zakona, Tom prvi, Demetra, Zagreb, 2003.
30.) Morgan, David. The Mongols, Blackwell Publishing, Oxford, 2007. 
31.) Paščenko, Evgen. Etnogeneza i mitologija Hrvata u kontekstu Ukrajine, Meditor, Zagreb, 1999.
32.) Pavičić, Slavko. Hrvatska ratna i vojna povijest, „Mato Lovrak“ Zagreb, Zagreb, 1943. 
33.) Pezo, Vladimir. Pravni leksikon, Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb, 2007.
34.) Polo, Marko. Milion: putovanja Marka Pola, Marijan Tisak, Split, 2004. 
35.) Ram-Prasad, Chakravarthi. Velike civilizacije – Indija, 24sata, Zagreb, 2008.
36.) Prawdin, Michael. Džingis-kan: osvajač svijeta, Izvori Zagreb, Mladinska knjiga Zagreb, Zagreb, 1993. 
37.) Prawdin, Michael. Džingis-kanova baština, Nakladni zavod Ante Velzek,  
Zagreb, 1944.
38.) Ratchnevsky, Paul. Genghis Khan: His Life and Legacy, Blackwell Publishing, Oxford, 2006. 
39.) Riasanovsky, A. Valentin. Fundamental Principles of Mongol Law, Indiana University, Bloomington, 2006.
40.) Roux, Jean-Paul. Genghis Khan and the Mongol Empire, Harry N. Abrams, Inc., New York, 2003. 
41.) Savada, M. A., Worden, L. R. Mongolia - a country study, US Government Printing office Washington, D. C., 1991. 
42.) Streissguth, Thomas. Genghis Khan' s Mongol Empire, Thompson Gale, San Diego, 2006.
43.) Sykes, Bryan. Adamovo prokletstvo, Algoritam, Zagreb, 2006. 
44.) Tresić Pavičić, Ante. Izgon Mongola iz Hrvatske, Tisak „Tipografije“ d.d. u Zagrebu, Zagreb, 1942.
45.) Vidaković-Mukić, Marta. Opći pravni rječnik. Narodne novine d.d., Zagreb, 2006.
46.) Weatherford,  Jack. Genghis Khan and the Making of the Modern World, Three Rivers Press, New York, 2004.
47.) Zimmermann, Martin. Sveznadar - Što svatko mora znati, Mozaik knjiga, Zagreb, 2002.  

Članci:
1.) Khamaganova, Erjen. Original Institutions of Self-Organization Among Mongols: Cosmological Foundations, Continuity and Change, Indiana University, Bloomington, Indiana, USA, 2003.  (dostupno na
http://www.indiana.edu/~workshop/seminars/papers/y673_spring_2003_khamaganova.pdf) 
2.) Narangerel, S. Dean. Historical Outline of Development of Mongolian Law, Law School, National University of Mongollia, 2003. (dostupno na
http://www.mtac.gov.tw/mtacbook/upload/09301/0702/5.pdf)
3.) Šešo, Luka. Mongolija – zaboravljena zemlja u srcu Azije// Meridijani: Časopis za zemljopis, povijest, ekologiju i putovanja:, broj 89-studeni 2004., str. 76-82.              
 4.) Vidaković, Nenad. Tomorad, Mladen. Džingis-kan// Časopis za zemljopis, povijest, ekologiju i putovanja: Meridijani, broj 89-studeni 2004., str. 83-86.

Internet stranice: 
1.) http://en.academic.ru, 8.8.2009. 
2.) http://www.amnesty.hr, 3.1.2010.
3.) http://www.matica.hr, 21.1.2010.  
4.) http://www.mongoliatoday.com, 15.12.2009. – 17.12.2009. 
5.) http://www.mongolia-web.com, 29.10.2009. 
6.) http://www.sciencedirect.com, 2.1.2010.  
7.) http://shanghaiist.com, 3.3.2010.
8.) http://users.erols.com/mwhite28, 17.10.2009. – 15.11.2009.  
9.) http://www.welcome2mongolia.com, 8.10.2009. – 24.2.2010. 
10.) www.wikipedia.org, 17.10.2009. – 20.11.2009. 

   

X. Sažetak

Zoran Rajn: Mongolska država i pravo u doba Džingis-kana

Opća povijest prava i države kao povijesnopravna znanost, i kao oblik empirijske filozofije o državi i pravu, pruža nam neslućene mogućnosti za proučavanje i lakše razumijevanje pojedinačnih državno-pravnih koncepata koji su postojali tijekom prošlosti, a samim tim i mogućnost da spoznamo opće tendencije i stremljenja u državno-pravnom razvoju čovječanstva. S obzirom na to da država i pravo, kao fenomeni koji postoje u vremenu i prostoru, nisu rezultat puke volje, niti su sami sebi svrhom, možemo ih također smatrati nepogrešivim indikatorima ekonomskog, klasnog, ideološkog, moralnog te kulturnog života svakog društva. U tom smislu, ovaj rad bavi se preddržavnim stadijem Mongolskog Carstva, a naročito njegovom uspostavom i vladavinom za vrijeme Džingis-kana (1162.-†1227.), kojeg se smatra ocem mongolskog naroda i utemeljiteljem najvećeg kopnenog carstva u povijesti čovječanstva. 
Srednjovjekovni su Mongoli u predodžbi šire javnosti, ali i pojedinih znanstvenih krugova, često doživljeni kao primitivna, razularena i neorganizirana gomila koja ne pomišlja ni na što osim na pljačku i otimačinu. Takva je predodžba najvećim dijelom nastala kao rezultat kulturološkog nerazumijevanja mongolskog društva od strane drugih naroda, naročito europskih, ali isto tako i kao rezultat zastrašujućih mongolskih osvajanja tijekom 13. i 14. stoljeća. Međutim, dubljim analiziranjem društvenog, gospodarskog, demografskog, vojnog, političkog, a posebice pravnog života utjelovljenog u zakoniku Jasi, odnosno običajima kao nataloženom iskustvu naraštaja plemena, dokazujemo da su Mongoli pripadali duhu svojeg vremena i prostora. Štoviše, da su ponekad bili i daleko ispred toga. To dodatno potkrepljujemo usporedbom s drugim narodima na sličnom stupnju društveno-gospodarskog života. Ipak, kada se uzmu u obzir brojne nedoumice i neistraženost ovog područja, vjerujemo da će državno-pravna povijest mongolskog naroda biti još predmetom brojnih i sadržajnih rasprava.

Ključne riječi: Pravna povijest, Mongolsko Carstvo, Džingis-kan, postanak i organizacija države, zakonik Jasa
XI. Summary

Zoran Rajn: The Mongol State and the Law in the Age of Genghis Khan

The General History of Law and State, as the study of legal history, and as a form of the empirical philosophy of state and law, offers us tremendous possibilities to study and better understand such concepts of law and state as have existed in the past, and thereby also offers us a chance to comprehend general tendencies and trends in the state and law development of human kind. Because the state and the law, as time and space phenomena, are neither merely results of will nor an end to themselves, we can consider them unmistakable indicators of economic life, class-life, ideological, moral and cultural life of any society. In that respect, this paper deals with the pre-state stage of the Mongol Empire, in particular its founding and the rule of Genghis Khan (1162 - †1227), considered the father of the Mongolian nation as well as the founder of the largest continental empire in the history of mankind.
Medieval Mongols are in the eyes of the public, as well as in certain scientific circles, often perceived as a primitive, unruly and disorganised horde, having no other thoughts than of pillaging and looting. This image was mostly formed due to lack of cultural understanding of the Mongolian society by other nations, primarily European, but also as a result of terrifying Mongolian conquests during the 13th and 14th century. Nonetheless, a deeper analysis of the social, economic, demographical, military, political, and especially legal life, as embodied in the code of law known as Yassa, i.e. in the customs as sedimentary experience of generations of tribes, can prove that not only Mongols belonged to the spirit of the age, but were sometimes far ahead of it. This claim is substantiated through comparisons with other nations at a comparative level of socio-economic life. Whatever the case may be, taking into consideration numerous difficulties and the lack of research in this field, we believe that the history of the law and state of the Mongolian people will be the subject of further substantive discussions.

Key words: Legal History, the Mongolian Empire, Genghis Khan, the origins and the organisation of state, Yassa code of law