SVEUČILIŠTE U ZAGREBU
KATOLIČKI BOGOSLOVNI FAKULTET

JOZO HRKAĆ
BIBLIJSKA UPORABA I TEOLOŠKA INTERPRETACIJA GLAGOLA ὪΦΘΗ

Zagreb, 2017.
Ovaj rad izrađen je na Katedri dogmatske teologije Katoličkoga bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, pod vodstvom red. prof. dr. sc. Ivana Karlića i predan je na natječaj za dodjelu Rektorove nagrade u akademskoj godini 2016/2017.

SADRŽAJ RADA
Uvod
1.	Podloga oblika ὤφθη u starozavjetnim spisima.
2.	Gramatička analiza glagola ὤφθη
3.	Teološka analiza
3.1. Analiza glagola ὁράω (ὤφθη)
3.2. Teološko tumačenje oblika ὤφθη
4.	Uporaba ὤφθη u Novom zavjetu
4.1. Sinoptička evanđelja i Djela apostolska
4.2. Ivanovski corpus
4.3. Pavlov(sk)e poslanice
4.3.1. Specifičnosti u 1 Kor 15, 3-8
4.3.2. Polemika oko 1 Tim 3, 16
Zaključak
Literatura
Sažetak
Summary

Uvod
Stvarnost događaja objave svjedoči o Božjem prodoru u svijet ljudi. Taj se prodor događa u povijesti čovjeka kojemu po daru objave postaje omogućen doticaj s božanskim koje ga bitno nadilazi, ali i uvodi u spasenjsku dinamiku postojanja. Biblija, prenoseći trag Božjeg očitovanja u povijesti i predstavljajući vjerodostojni zapis Božjega spasenjskog djelovanja, otvara čovjekovu životu prostor unutar kojeg može nazrijeti i vlastitu spašenost kroz jednostavne jezične oblike. Ta jednostavnost izričaja svjedoči o dubini spasenjskog nauma jer „Živa je, uistinu, Riječ Božja i djelotvorna; oštrija je od svakoga dvosjekla mača; prodire dotle da dijeli dušu i duh, zglobove i moždinu te prosuđuje nakane i misli srca“ (Heb 4,12).
Dubinu živosti i istinu djelotvornosti Božje riječi očituju posebice glagoli kojima vrvi biblijska literatura. Cilj izražavanja spasenjskih Božjih radnji u glagolskim oblicima jest prenijeti nas u događaj dara Božje objave, koje i mi na otajstven način postajemo dionici. U izricanju radnji i stanja koja se odnose na Božju osobu u raznim glagolskim oblicima prepoznajemo zauzetost Božje brižljivosti i blagost njegova pristupa čovjeku, te nam omogućuju objektivan vrijednosni sud u shvaćanju stvarnosti objave, iako nam onemogućuju u potpunosti obuhvatiti čitavu širinu Božje samoobjave na najizvrsniji način iskazane u Isusu Kristu i u njegovu uskrsnuću. Upravo tako koristeći glagolske oblike na najočitiji se način očituje Božja transcendentnost i njegova imanentnost.
U dinamici objaviteljskog dara osobito se ističe glagolski oblik ὤφθη (ofthe) koji posjeduje svoju zanimljivu povijest upotrebe u nastanku biblijskih tekstova. U ovom ćemo se radu pokušati ponajprije osvrnuti na starozavjetnu uporabu ovoga glagola, te ćemo kroz prvo poglavlje rada donijeti presjek različitih značenjskih vrijednosti toga glagola, kao i njegovu zastupljenost u određenim biblijskim tekstovima, osobito u proročkoj literaturi. U drugom dijelu našega rada predstavit ćemo gramatičku analizu glagola ὤφθη (ofthe) koja će nam omogućiti ispravan prijevod te koristiti u razumijevanju smislenosti korištenja ovoga glagola u nekim spasenjskim događajima. 
Kroz treći i središnji dio našega rada pokušat ćemo prikazati teološku analizu i tumačenje glagolskog oblika ὤφθη (ofthe), donoseći pritom kontekst upotrebe glagola u svim svojim teološkim silnicama. U našem teološkom traganju osobito ćemo se osvrnuti na događaj Kristova uskrsnuća, kao temeljnog događaja Božjega spasenjskog očitovanja, koji nošen snagom ovoga glagolskog oblika prenosi put ispravnog zaključivanja. U pokušaju teološkog tumačenja prikazat ćemo kako se glagolom ὤφθη (ofthe) označava središnji događaj kerigme (navještaja) koji se može shvaćati iz trostrukog pogleda: iz perspektive Boga, iz kristološke perspektive te iz perspektive očevidaca. U tom hodu teološkog razjašnjavanja uvelike ćemo se pomoći suvremenim teološkim promišljanjima i kretanjima koji su obilježili naše vrijeme.
U posljednjem dijelu našeg rada osvrnut ćemo se na uporabu glagola ὤφθη (ofthe) u Novom zavjetu. Kroz taj dio rada pozornost ćemo usmjeriti na sinoptičke autore, na corpus Ioanneum te Corpus Paulinum, s osobitim osvrtom na tekst iz Prve Poslanice Timoteju koja o Isusu Kristu govori na odnosan način (usp. 1 Tim 3,16).

1.	Podloga oblika ὤφθη u starozavjetnim spisima
Promatranje Božje riječi uvijek se mora zbivati u njezinu kontinuitetu. Snaga njezina govora podrazumijeva semitsku kulturu i njoj pripadajući način izražavanja. Stoga promatranje jednoga glagola kojeg baštini i novozavjetna literatura, a oko kojeg zajednica vjere - Crkva gradi svoj vjeroispovjesni simbol, zahvaća i starozavjetne temelje. Naime, da bi se dobila cjelovitija slika novozavjetnoga glagola ὁράω (horao-vidjeti), odnosno njegova aoristnog oblika ὤφθη (ofthe), neophodno je vratiti se u njegov starozavjetni kontekst iz kojeg izrasta, te promotriti teološku širinu koju baštini unutar povijesti izraelskog naroda s Bogom.
Hebrejska Biblija, kada progovara o stvarnosti i o zbilji vjere, sadrži posebnost koja je važna za čitavo razumijevanje odnosa Boga i čovjeka. Ponajprije valja istaknuti kako se stvarnost vjere nikada ne izražava imenicama, nego isključivo glagolima koji izražavaju radnju ili stanje. Takav uvid olakšava i razumijevanje odnosa koji je protkan vjerom i pouzdanjem u Gospodina. Za iskazivanje pojma vjerovati u hebrejskoj se Bibliji ponajčešće upotrebljavaju glagoli raspodijeljeni u tri skupine: glagoli snage, čvrstoće i sigurnosti; glagoli komunikacije i spoznaje; glagoli traženja, odnosno glagoli nade i očekivanja. Naš će se pogled u ovom promatranju osobito osvrtati na drugu skupinu glagola koji izriču stvarnost vjerovanja. Glagolima komunikacije i spoznaje tako pripadaju sljedeći hebrejski glagoli: שמע (šmaʻ) – slušati, ראה (rāʼāh) – vidjeti, חזה (hāzāh) – promatrati, gledati; עיד (jādaʻ) – spoznavati, znati; ירא (jāraʼ) – bojati se; אמר (ʼamar) – reći, priopćiti. 
Glagol ὁράω (horao) istovjetan je hebrejskom glagolu ראה  (rʼh) – vidjeti, tako da će se naše teološko tumačenje ograničiti samo na glagole vidjeti i promatrati. U hebrejskoj Bibliji ti glagoli imaju ponajprije značenje tjelesnog gledanja očima Božjih djela učinjenih u povijesti spasenja, ali i obrnuto, tj. Božje promatranje čovjekove nevolje i njegovo spasenjsko pritjecanje u pomoć. 
Božja pomoć tako postaje i tjelesno vidljiva ljudskim očima. Bog dopušta da njegovi zahvati budu dohvatljivi čovjekovu vidu, što ujedno postaje i svjedočanstvo njegove stvarne prisutnosti u egzistencijalnoj konkretnosti. Bog naprosto postaje onaj koji je djelatan, čije je djelo uočljivo i čiji se spasenjski dodir ukorjenjuje u povijesti Izabranog naroda, te ne može biti zanemaren razumskom uvidu. Upravo zbog toga viđeno se pretvara u oslonac povjerenja prema Bogu. Ta se stvarnost posebice očituje kod proroka u ranoj proročkoj fazi (Ilija, Amos, Izaija…), kada oni primaju Božje poruke upravo preko viđenja (usp. Ilijina teofaniji na Horebu: 1 Kr 19, 1-21; Amosovo viđenje skakavaca: Am 7, 1-3; Izaijino viđenje slave Gospodnje: Iz 6, 1-5). Bog se njima, naime, daje vidjeti kako bi mogli prenijeti poruku njegovu narodu. Time se ujedno gledanje izjednačava s komunikacijom. Upravo iz te činjenice razumijevanja pojma imamo i naziv za proroke hōzeh (onaj koji promatra) i rōʼeh, (onaj koji vidi), jer su proroci oni koji promatraju, vide s Božjega gledišta. 
S druge pak strane, Bog sam vidi, promatra čovjekov život. Božje gledanje uključuje ujedno i njegovu prisutnost. Narod živi od Božjeg pogleda koji ga štiti i spašava. Tako, primjerice, Božji govor u Izl 3, 7 svjedoči Gospodinovu odluku: „Vidio sam jade svoga naroda u Egiptu…“. Nakon ove izjave koja je potaknuta snagom Božjega pogleda uslijedio je i Božji spasenjski zahvat. Pritom valja istaknuti kako je i iz ovog primjera uočljivo da gledanje nema nikada pasivnu konotaciju u Starom zavjetu, dapače, ono uvijek označava aktivnost, djelovanje, spremnost. 
Dakle, postaje razvidno da u prvom slučaju starozavjetni glagol hāzāh (gledati) je tzv. fizički oslonac čovjekova vjerovanja u Božju prisutnost, pouzdanje koje daje čovjekovu koračanju ovom zemljom, dok je u drugom slučaju ovaj glagol korišten za označavanje konkretnog zahvata Božje transcendencije u čovjekovoj konzistentnoj egzistenciji.

2.	Gramatička analiza glagola ὤφθη
Glagolski oblik ὤφθη (ofthe) dolazi od grčkog glagola ὁράω (horao) – vidjeti. Ὁράω pripada nepravilnoj skupini glagola koji, kako i sam naziv otkriva, nemaju pravilnu tvorbu glagolskih vremena, nego za njihovu tvorbu koriste više glagolskih osnova. Kod tvorbe glagolskih vremena ovaj glagol mijenja tri osnove. Prva osnova ὀρα- (npr. ὁράω) koristi se za tvorbu prezenta, perfekta aktivnog i pasivnog te glagolskog priloga. Osnova ὀπ- (npr. ὄψομαι-opsomai) za futur, perfekt aktivni i pasivni, aorist pasivni, futur pasivni te glagolski prilog, dok se od osnove ἰδ tvori aorist aktivni (εἶδον-eidon). Za lakše razumijevanje, donosimo grafički prikaz svih glagolskih vremena:
Tablica 1: tabelarni prikaz glagolskih vremena glagola ὁράω (horao)
	Prez.	Fut.	Aor.	Perf.	Perf. pas.	Aor. pas.	Fut. pas.	Gl. prilog	
1. l. sg.	ὁράω	ὄψομαι	εἶδον	ἑώρακα
ὄπωπα	ἑόραμαι
ὦμμαι	ὤφθην	ὀφθήσομαι	ὀπτός
ὁρατός	

Za potrebe našeg rada obradit ćemo samo glagolski oblik ὤφθη – treće lice jednine indikativa aorista pasivnog. Ponajprije valja istaknuti kako je riječ o slaboj pasivnoj osnovi (ὀπ-) na koju se dodaje glagolski formant (-θη-) i aktivni atematski nastavci (-ν, -ς, -Ø, -μεν, -τε, -σαν). Aorist je prošlo svršeno vrijeme, tako da ovaj oblik otkriva svršenost radnje. Radnja ostaje bez kontinuiteta i ponavljanja. Jednom dogođena, završava i ne nastavlja se. Pasiv otkriva da se radnja vrši na subjektu, on je onaj koji „trpi“, podnosi radnju. Iako se radi o pasivu, osnova ὀπ- ima aktivno, ili barem neutralno stanje. Stoga je bolje ovaj oblik prevesti ukaza se pred ili pak upotrijebiti doslovniju verziju bi viđen. 
Međutim, ovdje treba istaknuti još jednu kategoriju razumijevanja i shvaćanja biblijskog izražavanja, a to je teološki pasiv. Teološki pasiv prvenstveno izražava činjenicu da je vršitelj radnje Bog, odnosno Bog je onaj koji dopušta da se neka radnja dogodi; Bog je prvotni i jedini subjekt radnje. Budući da je u našem kontekstu riječ o Isusu Kristu, drugoj božanskoj osobi Presvetog Trojstva, onda je i subjekt i objekt radnje sam Bog. Slijedom navedenog, prijevod ovog oblika bi glasio: ukaza se ili pak njegov doslovniji prijevod: dade se vidjeti.
3.	Teološka analiza
U ovom ćemo poglavlju prikazati kratku leksičku analizu glagola ὁράω te njegovu kontekstualnu uporabu u Svetom pismu. Nakon toga slijedi dogmatsko tumačenje navedenoga glagola te njegova načina prevođenja.
  3.1. Analiza glagola ὁράω (ὤφθη)
Glagol ὁράω u Svetom pismu nikada nema estetičku referencu (uporabu), nego se samo koristi u povezanosti sa svakodnevnom stvarnošću. Vršitelj glagolske radnje u Novom zavjetu uvijek je osoba; većinom je to čovjek u svojoj povijesnoj zadanosti. Što se tiče objekta ovoga glagola, ὁράω se može odnositi samo na pojedinačne osobe u njihovu individualitetu i često u određenom načinu djelovanja ili bivstvovanja, ili pak na neke događaje u prirodi. Ali to nisu tek obične pojave u prirodi, nego ukazatelji na nešto više. Naime, vrlo često se ὁράω odnosi na izvanredne, osobite, neobične čine koji imaju simbolički značaj. Primjerice događaji u prirodi poput: oblaci u Lk 12, 54, koji su objekt od ὁράω, imaju za ljude više nego obično simbolično značenje; tako i zvijezda (usp. Mt 2, 2. 10) ili potres (usp. Mt 27, 54) itd. 
Osim na gledanje od strane ljudi, ὁράω može također ukazivati i na sposobnost nadnaravnih bića, na uskrsnuće ili čak na Boga. Budući da se interes našega rada proteže na ὤφθη, oblik aorista pasivnog od glagola ὁράω, detaljnije ćemo obraditi samo povezanost toga glagola s nadnaravnim bićima i s događajem uskrsnuća Isusa Krista. 
a) Nadnaravna bića 
Pravilno (biblijsko) shvaćanje nadnaravnih bića podrazumijeva uzimanje u obzir mnoge upotrebe glagola ὁράω u Novom zavjetu, koje treba promatrati u svjetlu proročkih, odnosno apokaliptičnih tekstova Starog zavjeta i židovstva. 
Objava anđela najzastupljenija je kod Lukina evanđelja. Susrećemo je kod govora o Isusovu rođenju, muci u Getsemaniju te postuskrsnim svjedočanstvima. Anđeli kod navještaja rođenja (usp. Lk 1, 11; 1, 28; 2, 9) su samo donositelji vijesti božanskih događaja i ništa više. Kod anđela koji se ukazuje Mesiji u njegovoj smrtnoj muci (usp. Lk 23, 43) naglašen je samo njegov dolazak i prisutnost s ciljem ohrabrenja, a ne neka interakcija između njih. Kod uskrsnih svjedočanstva anđeli stoje također samo kao prenositelji poruke. Sve nam ovo svjedoči kako anđeli nikada nisu glavni akteri radnje, nego su uvijek u službi glasonoša, prenositelji božanskih odluka i događanja.
Tako imamo upotrebu toga glagola kod tumačenja vizije Isusova krštenja (viđenje goluba: usp. Mk 1, 10), ukazanja (ὤφθη) i viđenja kod preobraženja (usp. Mk 9, 4. 9), ali i kod apokaliptične izjave o viđenju sinova čovječjih (usp. Mk 13, 26; 14, 62).
b) Uskrsnuće 
Pojave uskrsnuća se u najstarijim tekstovima Septuaginte (usp. 1 Kor 15, 5-8 i Lk 24, 34) isključivo bilježe tvorbom oblika od glagola ὁράω. 1 Kor 15, 5-8 (npr. 1 Kor 15, 5 „καὶ ὅτι ὤφθη Κηφᾷ“ – i ukazao se Kefi) i Lk 24, 34 („κύριος καὶ ὤφθη Σίμωνι“ – Gospodin i ukaza se Šimunu) koriste aorist pasivni koji prevodimo: „Ukaza se/dade se vidjeti“. Govoreći općenito o obliku ὤφθη, možemo i spomenuti kako se on samo ponekad koristi u općenitom kontekstu (odnosno da je čovjek onaj koji se daje vidjeti), kao što je to slučaj u Dj 7, 26, dok kod ostalih tekstova Novog zavjeta, gdje se spominje taj glagol, on se upotrebljava u kontekstu bogoobjavljenja (također i za Slavu Božju, znak itd.) ili ukazanja anđela. Shodno tome, ne smije se ukloniti svaki vizualni element, kao da bi se pritom radilo o nekoj formalnoj objavi. U Lk 24, 34 ὤφθη ne stoji samo kao neka potvrđujuća naznaka Petrova autoriteta bez stvarnog odnosa na uskrsnuće, jer to odudara od cjelokupne primjene toga glagola u Starom i u Novom zavjetu. Izraz ὤφθη nema tu primjenu ni kod proroka, pa ni u Novom zavjetu, također ni u 1 Kor 15, 6 („Ukaza se braći kojih je bilo pet stotina zajedno“) i 1 Tim 3, 16 („viđen od anđela“). Na kraju niza izraza spasenjskog događaja: „umro…pokopan…uskrsnuo“ (1 Kor 15, 3-4) ὤφθη može biti shvaćen samo kao izjava, ali i potvrda stvarnog uskrsnuća. Glagol ὤφθη ovdje pretpostavlja zemaljsko zadržavanje (boravak), ostajanje, ali i „nebesko“ djelovanje Raspetoga, koje omogućuje njegovu pojavu. S jedne stane, nalazi se stvarnost boravka (Onoga koji je raspet i umro), a s druge božanski čin uskrsnuća koji se u njoj ostvaruje. 
Ova tumačenja, da se u novozavjetnim izričajima uskrslom Isusu Kristu pripisuju čini koji su karakteristični za Jahvu i za njegove anđele, poručuje kako se radilo o ukazanju. Ali, ponekad čak i više od ukazanja, primjerice u 1 Kor 15, 5-8 i Lk 24, 34, gdje se govori kako se Raspeti dao vidjeti pred više ljudi koje je poznavao osobno. Dakle, ne radi se samo o događaju, nego još više o susretu, što u sebi nosi ljudsku i božansku konotaciju. Zato stvarnost ovoga glagola omogućuje ulazak u odnos s onim koji se daje vidjeti – Isusom Kristom, odnos koji je prožet stvarnošću blizine i zahtjevom da ta prisutnost utječe na zbilju onoga koji ga (u)gleda. 
 3.2. Teološko tumačenje oblika ὤφθη
Prva se Isusova zajednica (apostoli, učenici, sljedbenici) našla u nezavidnoj situaciji. Njezin Učitelj je bio razapet; apostoli, postiđeni i preplašeni, pobjegli su od Isusova križa; njihova vjera biva urušena, kršćanstvo (koje je tek „u povojima“) naizgled pobijeđeno. Međutim, nakon nemilih događaja na Kalvariji slijedi vijest o Kristovu uskrsnuću. Uskrsli Gospodin se najprije ukazuje svojim učenicima i oni postaju jedini svjedoci njegova uskrsnuća, a ukazanja jedini dokaz istinitosti da je Isus Krist uistinu živ. Ta uskrsna vjera počinje se naviještati te se rađa uskrsna kerigma (navještaj vjere). Glagol ὤφθη upravo je plod te kerigme, uskrsne vjere i navještaja. Ovaj najstariji izraz za ukazanje otkrivao je više istina jedne te iste stvarnosti. Postoji trostruki način prevođenja ovoga glagola:
a) „Prema židovskom, pasivnom opisu Božjeg imena on može značiti 'Bog mu je dao vidjeti.'“, što podsjeća na starozavjetne teofanije. Ta verzija podsjeća kako je Bog glavni agens uskrsnuća. Time se želi istaknuti trajna Božja naklonost njegovu Sinu, kako prije i za vrijeme ovozemaljskog života, tako i poslije smrti, odnosno o uskrsnuću, a preko Sina i prema svim ljudima. Bog ga čini vidljivim, Bog daje da se može fizički opaziti, daje da nešto nevidljivo sada postane vidljivo. 
b) Može se shvatiti i medijalno: Krist se ukazao i dao se vidjeti. Krist se ukazuje, on se sam daje vidjeti, on je agens radnje. Dolazi u susret svojim učenicima kako bi im učvrstio vjeru i obnovio poslanje.
c) Nadalje, može se gledati s pozicije očevidaca. To je stanje učenika i onih kojima se ukazanja događaju. Oni su ti koji trpe ukazanja. Čovjek je pogođen ukazanjem. Njihovo viđenje nema ponavljanja, jednom dogođeno prestaje. 
W. Kasper dodaje još jedan način tumačenja koji, po njegovu mišljenju, nema čvrste temelje; ako se uzme za polazište on je bio viđen, onda se učenici mogu shvatiti kao agensi, aktivnost pripada njima, ali ovo posljednje ne dolazi u obzir, jer kod teološkog pasiva ne može biti drugog agensa osim samoga Boga.
Ukazanje (ὤφθη) uključuje u sebi uvijek i moment gledanja, kako u Starom tako i u Novom zavjetu. U Novom zavjetu je to vidljivo u Pavlovim uskrsnim izjavama. U 1 Kor 15, 8 (τῷ ἐκτρώματι ὤφθη κἀμοί – i ukaza se meni kao nedonoščetu) govori o Kristovu ukazanju Pavlu kao „nedonoščetu“, a na drugom mjestu donosi: „Nisam li apostol? Nisam li vidio Isusa, Gospodina našega?“ (1 Kor 9, 1).
Post 1, 9 otkriva starozavjetnu podlogu uporabe ovoga glagola. „U okviru izviješća o stvaranju Bog je odijelio vodu od kopna slijedećim riječima: 'Vode pod nebom neka se skupe na jedno mjesto, i neka se ukaže kopno (ὤφθη ἡ ζήρα).' Analogija leži u istupu iz nevidljiva, u Post dosad skrivena kopna, a u Pavlu dosad skrivena Krista.“
T. Söding izričajem o ukazanju tumači izričaj o uskrsnuću u trostrukom vidu. Prvo: „Ako se Isus 'ukazuje', jasno je da on kao Uskrsli, kako god je on raspeti čovjek iz Nazareta, posve pripada Bogu.“ Isusovo ukazanje i uskrsnuće nije kao uskrsnuće (oživljavanje) Lazara; Isus nadilazi vremensko-prostorne kategorije, njega više ne ograničava ovozemaljska stvarnost. Drugo: Kao „zemaljski“ radio je na uspostavi Kraljevstva nebeskog; to isto Isus nastavlja i kao Uskrsli, „samo sada u bezuvjetnosti Božje slobode“. Dokaz je ukazivanje Petru i dvanestorici koji su se, napustivši ga, raspršili. On opet oživljava ono zajedništvo koje je uspostavio za vrijeme života, a koje su oni svojim reakcijama uništili. I dalje se priklanja slabima i grješnima koji su privilegirani sloj u Kraljevstvu nebeskom. Treće: ukazanje je uvijek usmjereno poslanju, kako u Starom zavjetu tako i ovdje u Novom. U 1 Kor 15, 5, gdje se Isus ukazuje „Kefi i dvanaestorici“, očito je kako se radi o nazivu službi, a ne o njihovim osobnim imenima, jer je Kefa apostolski naziv za Petra, a s druge strane dvanaestorica je simbolički izraz koji Isus uzima aludirajući na dvanaest plemena Izraelovih, a onda i na cijelo čovječanstvo.
Govoreći o povezanosti izričaja ukazanja i uskrsnuća, J. Moltmann smatra da je za vrijeme ukazanja izašla na vidjelo slava kraljevstva Božjega; učenici prepoznaju Isusa po znakovima raspeća; ukazanje je bilo prepoznavanje u prethodnom viđenju i prethodno viđenje u prepoznavanju. Bio je to uzajamni proces identifikacije koji je morao biti naviješten svim narodima za svjedočanstvo.
W. Kasper o svjedočanstvima ukazanja govori „da nisu svodiva na čisto objektivna zbivanja. Ne može im se pristupiti na način neutralnog promatrača. U njima je na djelu potpuna obuzetost i zahvaćenost Isusom. U njima se zbiva buđenje vjere. Na temelju njih njegovi učenici stječu vjeru da ga priznaju i uvažaju. Susret s uskrslim Gospodinom je označen kao susret s Bogom. Ono što su učenici spoznali i osjetili je stvarnost Kraljevstva Božjeg čiji se konačni dolazak zbio s Isusom Kristom. U ukazanjima se radi o Božjoj eshatološkoj samoobjavi. To uskrsno iskustvo vjere, kakvo nalazimo kod prvih učenika, očituje temeljne strukture vjere i način na koji ona oblikuje svaku kršćansku egzistenciju. Mi s našom vjerom stojimo na temelju apostolskog svjedočenja.“

4.	Uporaba ὤφθη u Novom zavjetu

Kako smo već spomenuli na početku našeg rada, glagol ὤφθη ima svoju važnu podlogu i povijesnu jasnoću već u Starom zavjetu. Starozavjetna literatura obiluje mjestima u kojima se taj glagol spominje. Ono specifično jest što se uvijek upotrebljava isključivo za slavu Gospodnju, za anđela ili pak za samog Jahvu. Neka od tih mjesta su: Post 18, 1 („Jahve mu se ukaza kod hrasta Mamre dok je on sjedio na ulazu u šator za dnevne žege.“) koji govori o Jahvinu ukazanju Mojsiju kod hrasta Mamre. U Izl 3, 2 upotrjebljen je ovaj glagol za anđela Gospodnjeg koji se ukazuje Mojsiju u obliku gorećeg grma koji ne izgara. U Post 12, 7 („Abraham tu podigne žrtvenik Jahvi koji mu se objavio.“). Taj glagol izražava stvarnost teofanije (Bogoobjave). Isto je i s Post 17, 1 te Post 26, 2, kada se Mojsiju također ukazao Jahve. Post 35, 9 govori o Jahvinoj teofaniji i o blagoslovu Jakovu koji je stigao iz Padan Arama. Izl 33, 23 govori o Mojsijevu viđenju slave Jahvine te je ovoga puta glagol ὤφθη upotrijebljen u odnosu na Jahvinu slavu. Nadalje, nalazimo upotrebu i u proročkoj literaturi, pa tako u Jer 31, 3 ὤφθη govori o proročkoj teofaniji cijelom izraelskom narodu. 
U Novome zavjetu oblik ὤφθη pojavljuje se čak osamnaest puta. 
 4.1. Sinoptička evanđelja i Djela apostolska
U sinoptičkim evanđeljima ὤφθη se pojavljuje pet puta. Kod Mateja i Marka taj je glagolski oblik upotrijebljen jedino kada je riječ o Isusovu preobraženju (usp. Mt 17, 3 - καὶ ἰδοὺ ὤφθη αὐτοῖς Μωυσῆς – i evo ukaza im se Mojsije i Mk 9, 4 - καὶ ὤφθη αὐτοῖς Ἠλίας – i ukaza im se Ilija). Zanimljivo je što subjekt radnje nije Isus Krist nego Mojsije i Ilija, koji su kao predstavnici Zakona i Proroka dani vidjeti. 
Autor Lukina evanđelja i Djela apostolskih ima znatno širu uporabu ovoga glagolskog oblika, za razliku od ostalih evanđelista, ali i ostalih pisaca Novoga zavjeta uopće. U Lukinu se evanđelju pojavljuje tri puta, dok se u Djelima apostolskim javlja čak pet puta. Već na početku Lukina pisanog navještaja Radosne vijesti glagol ὤφθη je upotrijebljen za anđela Gospodnjeg koji se ukazuje Zahariji te mu naviješta rođenje Mesijina preteče (usp. Lk 1, 11 - ὤφθη δὲ αὐτῷ - ukaza mu se). Ta nam naznaka jasno očituje kako je Božje djelovanje u povijesti usmjereno prema Kristovu dolasku, budući se sam Bog po anđelu uključuje u navještaj onoga koji prethodi Mesiji - Kristu.
Drugi put glagol ὤφθη je upotrijebljen za anđela koji se ukazuje Mesiji u njegovoj smrtnoj muci na Maslinskoj gori (usp. Lk 22, 43 - ὤφθη δὲ αὐτῷ - ukaza mu se). Posljednje mjesto je već ranije naznačeno (usp. Lk 24, 34 - κύριος καὶ ὤφθη Σίμωνι – Gospodin i ukaza se Šimunu); u njemu se ukazuje uskrsli Mesija Petru, prvaku apostola, iako je autentičnost toga teksta upitna.
Ovako posložena struktura uporabe glagola ὤφθη se može prepoznati i naslutiti kao svojevrsnu poveznicu između Mesijina rođenja, smrti i uskrsnuća. Budući da se u ovim kontekstima radi o teološkom pasivu, Bog je uvijek glavni pokretač radnje; Njemu pripada inicijativa djelovanja. Međutim, mijenja se vršitelj njegove volje. Najprije tu ulogu preuzima anđeo Gospodnji koji naviješta rođenje Kristova preteče (tj. Ivana Krstitelja), a zatim anđeo biva opet u službi tješitelja, tj. Očevoga tješitelja Sina. Na koncu, Sin koji je naviješten od Ivana Krstitelja, koji se znojio krvavim znojem te umro i pokopan, On sam postaje onaj koji se daje vidjeti, koji se ukazuje baš kao što se ukazivao i anđeo Gospodnji. Sve nam to dopušta zaključiti kako se ovaj glagol u Lukinoj uporabi može razumijevati i kao kopulativna veza između Staroga i Novog zavjeta: polazi od starozavjetnog svećenika Zaharije, oca Ivana Krstitelja, preko Isusa Krista - novozavjetnog svećenika, do prvaka apostola, Kristova učenika Petra.
U Djelima apostolskim glagolski je oblik ὤφθη upotrjebljen na najviše mjesta. Dj 7, 2 (τῆς δόξης ὤφθη τῷ πατρὶ - Bog slave ukaza se ocu) rabe ga govoreći o starozavjetnoj teofaniji Jahve Abrahamu. Nadalje u Dj 7, 26 (ἐπιούσῃ ἡμέρᾳ ὤφθη αὐτοῖς μαχομένοις – slijedeći dan se ukaza onima koji su se tukli) taj je oblik upotrijebljen za Mojsija koji se ukazuje između dvojice Izraelaca koji su se tukli. Ovo je jedina profana uporaba ovoga glagola, tj. da se glagol ὤφθη izričito povezuje s tjelesnom prisutnošću nekoga biblijskog lika. Dakle, jedino na ovom mjestu u Djelima apostolskim nije riječ o nekoj viziji. Nadalje, u Dj 7, 30 ὤφθη se upotrebljava za ukazanje anđela Gospodnjega (ἐτῶν τεσσεράκοντα ὤφθη αὐτῷ ἐν – poslije četrdeset godina ukaza mu se). Za Isusa Krista glagol se upotrebljava samo u Dj 13, 31 (ὃς ὤφθη ἐπὶ ἡμέρας – koji se ukaza kroz mnogo dana). Posljednje pak mjesto u Djelima apostolskim je Dj16, 9, gdje se koristi za Pavlovo viđenje nekog Makedonca u snu (τῷ Παύλῳ ὤφθη ἀνὴρ Μακεδών – Pavlu se ukaza čovjek Makedonac). 
4.2. Ivanovski corpus
Ivanovski opus posjeduje svega tri mjesta, u kojima se nalazi glagolski oblik ὤφθη, a sva tri se odnose na apokaliptičnu literaturu Knjige Otkrivenja. Otk 11, 19 govori o viziji Kovčega saveza Božjega (καὶ ὤφθη ἡ κιβωτὸς – i ukaza se kovčeg), što je aluzija na Kovčeg saveza kojeg je sakrio Jeremija na tajno mjesto dok se raspršeni sinovi Izraelovi ne skupe i dok se ne vidi slava Gospodnja (2 Mak 2,4-8). Zatim se u Otk 12, 1 (σημεῖον μέγα ὤφθη - veliki znak se ukaza) te Otk 12, 3 (καὶ ὤφθη ἄλλο σημεῖον – i ukaza se drugo znamenje) taj oblik uzima u kontekstu govora o viđenju znamenja žene, djeteta i zmaja. U Otk 12, 1 glagol je upotrijebljen za viđenje žene („Potom se na nebu pokaza veliko znamenje: Žena obučena u sunce, mjesec pod njezinim nogama, a na glavi joj vijenac od dvanaest zvijezda.“), koja predstavlja novi Izrael. U Otk 12, 3 ὤφθη je upotrijebljen za viđenje zmaja („Zatim se pokaza drugo znamenje u nebu: velik Zmaj plamene boje sa sedam glava i deset rogova. Na glavi mu sedam kruna.“) koji predstavlja Rimsko carstvo. Ovdje je riječ o dvostrukoj aluziji: Prva je na Post 3, 15-16 gdje se govori o borbi zmije i žene te njezina potomstva. A druga je sukob između kršćanstva i Rimskog carstva. Borba završava porazom Zmaja.
4.3. Pavlov(sk)e poslanice
Samo je u Pavlov(sk)im poslanicama upotreba glagolskog oblika ὤφθη vezana isključivo i samo za ukazanja Isusa Krista svojim učenicima. Međutim, ako se uzme da su poslanice najstariji pisani tekstovi Novog zavjeta, koje su imale ulogu učvršćivanja vjere onih koji su primili krštenje, onda navedene poslanice najbolje iščitavaju vjeru prve zajednice u Kristovo uskrsnuće te njihov pokušaj interpretacije toga izvanrednog događaja. Dvije su poslanice u kojima se nailazi na upotrebu oblika ὤφθη, a to su: Prva poslanica Korinćanima i Prva poslanica Timoteju.
4.3.1. Specifičnosti u 1 Kor 15, 3-8
U 1 Kor 15 taj se glagolski oblik upotrebljava četiri puta u prvih osam redaka petnaestog poglavlja, kod govora o vjerodostojnosti uskrsne kerigme. U 1 Kor 15, 3-8 Pavao govori kako se ta kerigma temelji na gledanju Uskrsloga. J. Gnilka tvrdi kako se govoru o ukazanju pridružuje se i grob, a također i njegovo teološka tumačenja: „Umrije za grijehe naše, uskrsnu treći dan po pismima“. Grob je spomenut kao potvrda da je doista bio umro, a ukazanje da je doista uskrsnuo, što jasno pokazuje da učenici preko ukazanja dolaze do vjere u činjenicu da je Isus Krist živ. Susrećemo i kronološki redoslijed: prvo se ukazao Kefi, što stoji napisano u 1 Kor 15, 5 (καὶ ὅτι ὤφθη Κηφᾷ– i ukazao se Kefi), a potom dvanaestorici. U daljnju kronologiju egzegeti nisu sigurni, osim posljednjeg ukazanja. U 1 Kor 15, 6 stoji da se ukazao braći kojih je bilo preko pet stotina (ἔπειτα ὤφθη ἐπάνω πεντακοσίοις – zatim se ukaza više od pet stotina), te Jakovu, što nam svjedoči 1 Kor 15,7 (ἔπειτα ὤφθη Ἰακώβῳ – zatim se ukaza Jakovu), i svim apostolima. Na kraju Pavao tvrdi da se ukazao i njemu samome kao nedonoščetu u 1 Kor 15,8 (τῷ ἐκτρώματι ὤφθη κἀμοί – i ukaza se meni kao nedonoščetu).
W. Kasper tvrdi da formulu koja govori o prva dva ukazanja (Krist umrije za grijehe naše po Pismima; bi pokopan i uskrišen treći dan po Pismima; ukaza se Kefi, zatim dvanaestorici, 1 Kor 15, 3-5), Pavao navodi kao tradiciju koju je već zatekao. „Radi se o jednom vrlo starom tekstu koji je bio u upotrebi četrdesetih godina, a možda i već pred kraj tridesetih, u najstarijim kršćanskim zajednicama, vjerojatno u Antiohiji. Prema tome, ovaj nas tekst dovodi na malu vremensku udaljenost od predanih događaja koji se odnose na Isusovu smrt i uskrsnuće. Svečanog je tona i ona ne navodi svjedoke tih događaja nego se općenito govori o ukazanjima.“
Kasper iznosi i poteškoće koje se pojavljuju u analizi 1 Kor 15, 3-8. Polazi od općenitog razmimoilaženja kerigmatskih tradicija i uskrsnih pripovijesti, a ni same tradicije nisu jedinstvene u samima sebi. Pa tako u 1 Kor postoje dvije tradicije: prva je ukazanje Petru i dvanaestorici (usp. 1 Kor 15, 5), a druga ukazanje Jakovu i svim apostolima (usp. 1 Kor 15, 7). Osim toga, tu je i ukazanje pred pet stotina braće, koje se nalazi samo kod Pavla (usp. 1 Kor 15, 6). Kod uskrsnih pripovijesti postoji još više nepodudaranja: razlikuje se broj žena, imena žena, broj anđela, broj posjeta grobu… Ali usprkos mnogim razlikama, sve se tradicije i uskrsne pripovijesti slažu oko jednog: Isus Krist je živ!, te se nakon smrti ukazao nekim učenicima. Pokazao se živ i naviješten je kao onaj koji je uskrsnuo od mrtvih što je središte i jezgra svih tradicija.
4.3.2. Polemika oko 1 Tim 3, 16
Prva poslanica Timoteju (pastoralna poslanica) donosi ὤφθη oblik na samo jednom mjestu, i to u 1 Tim 3, 16. Oblik ὤφθη je opet upotrijebljen za ukazanje Isusa Krista, što je terminus tehnicus u Pavlovom opusu. Međutim, nameće se problem, odnosno pitanje, kome se to Isus ukazuje, ili točnije: tko je posredni objekt. Kod dosadašnje starozavjetne i novozavjetne uporabe uvijek se radi o fizičkoj, tjelesnoj osobi (Abraham, Mojsije, Izraelski narod, Isus, učenici… ); kod Pavla je posredni objekt uvijek konkretna tjelesna osoba ili pak više njih, ali ovdje sada stoji: „Viđen od anđela“ (1 Tim 3, 16).
Već je rečeno kako u svim slučajevima Novoga i Starog zavjeta pored izraza ὤφθη (misli se na posredni objekt) stoje konkretni, tjelesni, ljudi u njihovoj svakodnevnici. Međutim, ako se u ovom slučaju pred Isusom nalaze nadnaravna bića, onda Pavao ovdje očito ne govori o postuskrsnom Kristovu ukazanju. A budući da je Pavao ovaj oblik, kako smo prije naveli u teološkoj analizi, preuzeo od ranokršćanske zajednice, onda se baca sumnja na tvrdnju da je glagol ὤφθη za prvu zajednicu stručni termin za stvarnu potvrdu ukazanja Uskrsloga.
Američki bibličar Richard Wilde Micou navodi kako sadašnji prijevod ovoga retka izaziva brojne polemike te smatra kako je sadašnji prijevod neodrživ. On se zalaže za verziju: „viđen od glasnika“. Naglašava činjenicu kako je glagol ὤφθη uobičajeni izričaj prve Crkve za Kristova postuskrsna ukazanja. Nadalje, navodi kako prijevod viđen od anđela narušava red i prekida niz od šest rečenica te lišava strofu njezine izvrsne harmonije i dosljednosti. 1 Tim 3, 16b je himan koji je puno ranijeg datuma nego sama poslanica. Micou polazi od strukture umetnutog himna; prvenstveno tvrdi kako postoje neslaganja u broju i u trajanju stanki u tom himnu. Zatim nastavlja kako svaka rečenica himna otkriva dva aspekta misli koje se temelje na suprotnosti tjelesnoga i duhovnog. Prva rečenica govori, s jedne strane, o očitovanju u tijelu, a s druge o opravdanosti u Duhu. To očitovanje ima izvanjsku potvrdu u ukazanju, a duhovnu u navještaju Božje riječi. Rezultat toga je vjera Crkve na ovom svijetu te trajna vladavina uznesenog Krista.
K. Walker se oslanja na Micouov rad i daje leksičko, kontekstualno i tematsko potkrjepljenje svojih tvrdnji. Iznoseći svoje kontekstualno razmišljanje, drži najboljim podijeliti himan na tri strofe po dva retka, među kojima pronalazi progresivni paralelizam. Otkriva kronologiju događaja koja je smještena u ovom himnu te je nudi kroz tabelarni prikaz:
Tablica 2: tabelarni prikaz himna
Stanca	Redak	Autorov prijevod	Događaj/referenca	
1	1	koji se objavio u tijelu	Utjelovljenje	
	2	opravdan od Duha	Uskrsnuće	
2	3	ukazao se glasnicima	Poslijeuskrsna ukazanja	
	4	naviješten među narodima	Propovijedanje rane crkve	
3	5	vjerovan u svijetu	Širenje evanđelja
(reakcija na zemlji)	
	6	uznese u slavi	Uznesenje/proslavljenje
(reakcija na nebu)	

Leksički gledano, tvrdi kako ἀγγέλοις (angelois – anđelima, glasnicima) u klasičnoj upotrebi označava ljudskog glasnika koji služi kao nečiji izaslanik, donositelj vijesti. Također, oba autora donose mjesta u Bibliji na kojima se sadržaj tog pojma odnosi na tjelesna bića: Ivan Krstitelj (usp. Mk 1, 2; Mt 11, 10; Lk 7, 25), njegovi učenici (usp. Lk 7, 24), učenici koji su otišli pripraviti mjesto za Isusovu večeru (usp. Lk 9, 52). Također je i za Mariju Magdalenu, koja je poslana od Uskrsloga da javi učenicima što je vidjela, upotrjebljena izvedenica toga glagola (particip prezenta ἀγγέλλουςα - angelusa – ona koja navješćuje).
Walker tvrdi kako je korijen pasivnog aorista glagola ὤφθη οπ- (op-) koji, iako pasiv, ima neutralno stanje, te bi ga bilo bolje prevesti sa ukazao se pred. Uz to, naglašava da su posredni objekt ovoga glagola i u izvanbiblijskoj i u biblijskoj literaturi naravna bića. Navodi Josipa Flavija, Filona i dr. za izvanbibijske izvore, a navodi također kako je u svih 55 biblijskih navoda ovoga oblika posredni objekt naravni. 
R. W. Micou se također oslanja i na sam glagol ὤφθη koji sam po sebi uključuje i volju onoga koji se ukazuje (subjekt se želi dati vidjeti); on daje da postane vidljivo ono što je prije bilo nevidljivo očima. S jedne strane je nevjerojatno da anđelima, nadnaravnim bićima, nešto može biti nevidljivo a, s druge, uskrsli Isus Krist želi postati vidljiv kako bi povjerovali u njega oni koji ne vjeruju. Za ovog teologa je neobično zamisliti da anđele, koji su bili uz njega već od trenutka začeća te ga pratili sve do smrti i bili prisutni na uskrsno jutro, treba uvjeravati da je on uistinu Sin Božji. Tako ta teorija „ne drži vodu“.
Tematsko razmatranje o retku 1 Tim 3, 16, Walker svodi na pitanje, može li se tema proslavljenja leksički i koncepcijski povezati s tim retkom. Govoreći o manjku leksističkih i kontekstualnih veza za aluziju ἀγγέλλος-anđeo, odnosno ovog retka i proslavljenja, Walker navodi još dodatne probleme. Ako bi trenutni biblijski prijevod bio točan, treba preispitati na koje se anđele odnosi ovaj redak. Anđele koji mu služe? One koji su na uskrsno jutro kod groba? Na demonske sile? Uz to, donosi mišljenja nekih teologa, primjerice Gordona Feeja, Philipa Townera, George William Knight III koji priznaju da je ovo „redovita formula koju je koristila prva Crkva za svjedočanstva poslijeuskrsnih ukazanja“, ali se ne usuđuju suprotstaviti „bogatoj tradiciji Crkve“ koja drži da se ovdje radi o ukazanju anđelima. Međutim, upravo po bogatoj tradiciji poslijeuskrsnih ukazanja, nastavlja Walker, može se ustvrditi kako se ovdje radi o ukazanju učenicima. Crkva je živo svjedočila o tim ukazanjima te ih je često isticala, što je vidljivo kroz cijeli Novi zavjet. Zatim, Walker navodi sve tekstove koji navodno svjedoče da je prva Crkva koristila pojmove ὤφθη i ἀγγέλοις u kontekstu proslavljenja te dokazuje kako ne postoji čvrsta podloga za takvo mišljenje.

Zaključak
	Tematika o sustavnoj analizi glagolskog oblika ὤφθη rijetko je zastupljena u teologiji, a posebice na hrvatskom jeziku. Polazišna točka nam je bila leksička analiza, a zatim, koliko nam je to bilo moguće, pokušali smo dati i cjeloviti prikaz zastupljenosti glagolskog oblika ὤφθη, počevši od njegove starozavjetne podloge do novozavjetne upotrebe. 
Pojedini autori (primjerice W. Kasper, J. Gnilka, J. Moltman, K. Walker i dr.) su pisali o navedenom obliku, ali u kontekstu govora o Kristovim ukazanjima, o uskrsnoj kerigmi ili o analizi pojedinoga biblijskog retka, međutim cjelovita slika (analiza) je ostala neistražena i nedorečena, upravo zbog toga smo se upustili u dublju analizu ovog glagolskog oblika.
U prvom poglavlju smo zaključili da je glagol ὁράω, od kojeg dolazi naš traženi oblik, dolazi od hebrejskog glagola ראה  (rʼh) – vidjeti, a koji pripada u skupinu glagola koji izriču stvarnost vjerovanja. U hebrejskoj Bibliji glagoli izriču puno veću stvarnost od samog značenja glagola, oni sadržavaju egzistencijalnu konkretnost koja se ozbiljuje u komunikaciji Boga i Izabranog naroda i njegovih predstavnika. U tom svijetlu potrebno je promatrati i naš oblik ὤφθη koji je nasljednik toga starozavjetnog pojma. 
Drugo poglavlje je u cijelosti posvećeno gramatičkoj analizi glagolskog oblika ὤφθη. Vidjeli smo da ovaj glagolski oblik upotrebljava osnovu (ὀπ-), koja iako u pasivu ima aktivno ili barem neutralno stanje.  S obzirom na izvršenu analizu zaključujemo da je optimalan prijevod: Ukaza se (pred), što nas vodi prema idućem poglavlju u kojem na red dolazi teološka analiza.
Poglavlje posvećeno teološkoj analizi glagolskog oblika ὤφθη podijelili smo na dva dijela. Prvi dio ističe kako taj glagolski oblik u Svetom pismu upućuje na višu stvarnost koja se manifestira kroz prirodne pojave ili je manifestacija nadnaravnih bića i samog Boga. Prilikom primjene glagola ὤφθη u kontekstu uskrsnuća, zapažamo nužnost stvarne pojavnosti Uskrsloga, koja bi onda označavala stvaran susret ljudskog i božanskog, koji utječe na zbilju promatrača. U drugom dijelu obradili smo teološko tumačenje oblika ὤφθη. Vidjeli smo da najstariji izričaji uskršnje kerigme sadrže u sebi tri vida tumačenja: aktivno, medijalno i pasivno (iz pozicije promatrača). Važnost tog ukazanja prikazali smo kroz tumačenja izričaja o uskrsnuću kod trojice priznatih teologa: T. Södinga, J. Moltmanna i W. Kaspera. 
U posljednjem poglavlju obradili smo upotrebu glagola ὤφθη u Novom zavjetu. Uz mnoge upotrebe u Starom zavjetu, glagolski oblik ὤφθη se u Novom zavjetu upotrebljava osamnaest puta. U radu smo analizirali upotreba ovog oblika u sinoptičkim evanđeljima, Djelima apostolskim, ivanovskom corpusu, a poseban naglasak smo stavili na pavlov(sk)e poslanice. Kod Pavla se taj glagolski oblik koristi isključivo i samo za ukazanja Isusa Krista njegovim učenicima. Pavlove poslanice su najstariji pisani tekstovi Novog zavjeta i stoga su egzemplarni prikaz onoga što je prva zajednica kršćana vjerovala o uskrsnuću Isusa Krista, a tu je vjeru izražavala upravo pomoću glagolskog oblika ὤφθη. 
Zaključno se možemo složiti s tvrdnjom W. Kaspera da se, bez obzira na mnoge razlike  i polemike oko spornih mjesta u Poslanicama Korinćanima i Timoteju, sve tradicije i uskrsne pripovijesti slažu oko jednoga: Isus Krist je živ i ukazao se nekim učenicima!  
Cjelokupnost rada svjedoči o značenjskoj važnosti i središnjosti glagola ὤφθη (ofthe) za teološku interpretaciju, ali i za život vjere. Naime, otkrivanje svih elemenata uporabe ovog pojma u biblijskoj literaturi dopušta nam uočiti središnjost Kristove osobe i događaja uskrsnuća u povijesti spasenja. Stoga, ovaj nas teološki pojam podsjeća kako valja imati na umu da „ako pak Krist nije uskrsnuo, uzalud je doista propovijedanje naše, uzalud i vjera vaša“ (1 Kor 15,14), kao i „ako Krist nije uskrsnuo, uzaludna je vjera vaša, još ste u grijesima“ (1 Kor 15,17). Kristovo uskrsnuće obilježeno glagolom ὤφθη (ofthe) doista znači prihvatiti stvarnost kerigme koja život ne samo da oplemenjuje u razumskom promišljanju, nego se još više očituje u preobrazbi kršćaninova života, jer „ako ste suuskrsli s Kristom, tražite što je gore, gdje Krist sjedi zdesna Bogu!“ (Kol 3,1).

Literatura
BROWN, Raymond Edward, Uvod u Novi zavjet, Zagreb, 2008.
DUGANDŽIĆ, Ivan, Biblijska teologija Novoga zavjeta, Zagreb, 2004.
DUKAT, Zdeslav, Gramatika grčkog jezika, Zagreb, 2003.
GNILKA, Joachim, Prvi kršćani. Izvor i početak Crkve, Zagreb, 2003.
KARLIĆ, Ivan, „Kraljevstvo Božje: neka obilježja Isusove prakse oslobađanja“, u: Obnovljeni život 59 (2004.) 2, 143-153.
KASPER, Walter, Isus Krist, Split, 1995.
KITTLER, Gerhard, Theologisches Woerterbuch zum Neuen Testament, Stuttgart, 1960.
LAVERDIERE, Eugene, The Eucharist in the New Testament and the Early Church, Minesota, 1996.
LUJIĆ, Božo, Vjera u Boga uvijek novih mogućnosti, Zagreb, 2014.
MOLTMANN, Jürgen, Raspeti Bog, Rijeka, 2004.
REBIĆ, Adalbert, Isusovo uskrsnuće, Zagreb, 1999.
SCHNEIDER, Gerhard, und BALZ, Horst Robert, Exegetisches Wörterbuch zum Neuen Testament, Köln, 1981.
SÖDING, Thomas, Više od knjige. Razumjeti Bibliju, Zagreb, 2001.
TOMIĆ, Celestin, Pristup Bibliji. Opći uvod u sv. Pismo, Zagreb, 1986.
MICOU, Richard Wilde, „On ὤφθη ἀγγέλοις, 1 Tim iii. 16“, u: Journal of Biblical Literature, Vol. 6., 1892., u: https://archive.org/details/jstor-3268815, 201-204 (3. 10. 2016)
WALKER, Kevin, „Ukazao se. Kome?“ , u: Kairos, Vol. 8 No. 2., 2004., u: http://hrcak.srce.hr/131436, 155-172. (9. 12. 2016.)
ὤφθη , u: http://biblehub.com/greek/o_phthe__3708.htm (25. 9. 2016.)

Jozo Hrkać
Biblijska uporaba i teološka interpretacija glagola ὤφθη

Sažetak
U radu se autor, pristupajući povijesnom događaju Kristova uskrsnuća, osvrće na temeljni pojam kojim biblijska literatura opisuje tu zbiljnost, a prepoznaje se u glagolu ὤφθη (ofthe). Novost Kristova uskrsnuća očitovana u ukazanjima učenicima u svojem dosegu uvijek je neizreciva, a samim time pisci novozavjetnih spisa tragaju za pojmom koji bi opisao taj spasenjski događaj želeći prenijeti kerigmu – sadržaj vjere. U tom traganju posežu za starozavjetnim pojmovima koji najbliže izražavaju novonastalu stvarnost, a autor u ovom radu usmjerava pozornost na pojam ὤφθη (ofthe) koji je iznjedrila crkvena predaja; tim se izričajem označava susret s Uskrslim po ukazanjima te je povijesno i najstariji izričaj za uskrsnuće. Analizirajući značenjsku i gramatičku upotrebu pojma ofthe u biblijskim spisima Staroga i Novog zavjeta, autor prepoznaje i donosi teološku poruku spomenutih glagolskih izričaja koji oblikuju vjeru Crkve. Oslanjajući se na konkretne novozavjetne tekstove sinoptičkih evanđelja, Djela apostolskih, ivanovskog corpusa, te s posebnim naglaskom na pavlov(sk)e poslanice, koji sadrže pojam ὤφθη (ofthe) autor želi naglasiti kako su tim glagolskim oblikom novozavjetni pisci uspješno prenijeli istinitost događaja Kristova uskrsnuća kao njegova bogoobjavljenja. 
Ključne riječi: postuskrsna ukazanja, ὤφθη (ofthe – ukaza se), uskrsnuće, kerigma, bogoobjavljenje.

Jozo Hrkać
Biblical use and theological interpretation of the verb ὤφθη

Summary
The author of this work, looking at the historic event of Christ’s resurrection, centers on the key term with which biblical literature describes that reality, recognized in the term ὤφθη  (ophthe). The newness of Christ’s resurrection shown in his apparitions to his disciples always remains incomprehensible, leaving the authors of the New Testament searching for a word which would be able to describe this moment of salvation, trying to pass on this kerygma – deposit of faith. In their search they first look to the Old Testament which would best describe this new reality, while the author of this work focuses on the term which was brought forth by tradition corresponding to the coming in contact with the resurrected Lord in his apparitions, this being the oldest term describing the resurrection. Analyzing the grammatical and functional use of this verb in the biblical texts of the Old and New Testaments, the author recognizes and explains the theological message of these terms which in effect formed the faith of the Church. Relying on concrete New Testament texts of the synoptic Gospels, Acts of the Apostles, the corpus of John, along with a certain emphasis on the Pauline epistles which contain the term ὤφθη (ophthe) the author wishes to emphasize how using that particular term the authors of the New Testament were able to successfully deliver the truth of Christ’s resurrection as his theophany.
Key terms: Post resurrection apparitions, ὤφθη (ophthe – showed himself), resurrection, kerygma, theophany.